Édesanyámnak

1889. július

– Örvendek a viszontlátásnak, Sherlock uraság, de még mennyire, igazán lekötelez… – Mrs. Lane, a Sherlock család hű szolgája, aki rövidnadrágos fiúcska korától ismeri a nagy detektívet, képtelen uralkodni reszkető hangján és könnyektől vizenyős öreg szemein. – Micsoda megtiszteltetés…

– Badarság. – Sherlock Holmest szokás szerint kényelmetlenül érinti az érzelmek kendőzetlen megnyilvánulása, ezért inkább elmélyülten tanulmányozza Ferndell Hall sötét mahagóniba burkolt falait. – Inkább az én számomra örvendetes, hogy újra láthatom őseim otthonát. – A könnyed nyári öltözéket, bézs vászonöltönyt, cserzett kecskebőr csizmát, kesztyűt és vadászsapkát viselő híres detektív a kis szalon asztalára veti kéz- és fejfedőjét, majd rögvest a tárgyra tér. – Kissé titokzatosnak találtam Mr. Lane sürgönyét. Ugyan mi lehet olyan különös ebben a csomagban, hogy ódzkodik felbontani?

Mielőtt az asszonyság válaszolhatna, férjura, az ősz hajú komornyik siet a szalonba. Szembeötlő módon híján van megszokott méltóságának.

– Sherlock uraság! Micsoda megtiszteltetés! – Azzal ő is belekezd a litániába: – Öröm megfáradt szemeimnek… mily előzékeny… csak ez a forróság ne lenne… esetleg helyet foglalnánk odakint, uram?

Sherlock Holmes kényelmesen elhelyezkedik az árnyas tornácon, ahol langy szellő oldja a fullasztó hőséget. Mrs. Lane jeges limonádét és mandulás süteményt kínálgat, mielőtt Holmesnak esélye nyílik újfent rátérni a lényegre.

– Lane – szólítja meg a becsületben megőszült komornyikot. – Pontosan mi nyugtalanítja önt és Mrs. Lane-t e nemrég érkezett küldemény kapcsán?

Lane, aki sok évtizedes tapasztalattal bír mindennemű háztáji probléma megoldásában, pedáns kimértséggel válaszol:

– Legelső sorban az a mód, Sherlock uraság, mellyel az éjszaka közepén ideérkezett, azonfelül a kézbesítő kilétének ismeretlen volta.

A nagy detektív szemében mintha most először gyulladna érdeklődés, ahogy előrehajol párnázott nádszékében.

– Csak úgy itt hagyták?

– Pontosabban szólva, a konyhaajtóban. Ha nincs Reginald, reggelig rá sem akadtunk volna.

A hosszú szőrű skót juhászkutya, ami kissé távolabb fekszik, nevének említésére felkapja hegyes orrát.

– Mostanság engedjük, hogy bent aludjon – árulja el Mrs. Lane, miközben befészkeli terjedelmes testét a szomszédos székbe. – Benne jár már a korban, ahogy jómagunk is.

Reginald lehajtja fejét, és bozontos farkával felsepri a tornác hajópadlóját.

– Felugatott, jól értem? – Sherlock Holmes egyre türelmetlenebb.

– Ó, csaholt, mint az oroszlán! – Mrs. Lane nyomatékosan bólogat. – Talán így se hallottam volna meg, ha mostanság nem aludnék a könyvtár kanapéján, de a sok lépcsőjárás megkeseríti az életem. Csak ez a fránya térdem ne lenne…

– Jómagam persze a személyzeti szálláson éjszakáztam – tartja fontosnak kiemelni Lane –, így mit sem tudtam az egészről, amíg Mrs. Lane a csengővel fel nem hívta rá a figyelmem.

– A konyhaajtónak ugrándozott, és csaholt, mint egy tigris! – Mrs. Lane feltehetőleg a juhászkutyáról beszél. Izgatott hangú közbevetése éles kontrasztban áll férjura higgadt beszámolójával, különös tekintettel arra, hogy sem az oroszlánok, sem pedig a tigrisek nem ugatnak. – Pisszenni se mertem, amíg Mr. Lane le nem jött.

Sherlock Holmes hátradől székében, és markáns arcvonásain szokás szerint eluralkodik a csalódottság, amit az emberi nem eredendő ostobasága miatt érez.

– Tehát mikor végül utánajártak a dolognak, találtak egy csomagot, de se hírét, se hamvát a kézbesítőnek… Mikor is történt ez?

Lane válaszol:

– Csütörtökön hajnali három húszkor vagy akörül, Sherlock uraság. Igyekeztem felderíteni, ki járt a birtokon, de sötét és felhős éjszaka lévén senkit sem láttam.

– Hát persze. Így aztán behozta a csomagot, de nem nyitotta fel. Megkérdezhetem, miért?

– Okkal feltételeztem, hogy nem nekünk jött, Sherlock uraság. Amellett, ez a küldemény egészen sajátos, noha nehéz lenne megmagyarázni, pontosan miért.

Úgy tűnik, Lane mégiscsak tenne egy kísérletet a magyarázkodásra, de Sherlock Holmes egyetlen parancsoló kézmozdulattal beléfojtja a szót.

– Inkább támaszkodom a magam benyomásaira. Legyenek oly kedvesek, és hozzák ide azt a csomagot.

Nem annyira csomag, mint inkább túlméretezett boríték, súlyos barna papírlapokból összeállítva, mégis oly könnyű, mintha semmi sem lapulna benne, ám ami rajta áll, döbbent csodálkozásra indítja Sherlock Holmest. A küldemény minden négyzetcentijét elfedi a kezdetleges és elnagyolt díszítőminta: a téglalap valamennyi oldalát hangsúlyos keretbe foglalják a cikcakkok, spirálok és kígyózó vonalak, míg átlósan vastagon kihúzott mandula- és körformák tekintenek rá primitív szemek gyanánt.

– A cifra frászt hozza rám. – Mrs. Lane kapkodva keresztet vet.

– Alighanem az is a cél, de vajon kicsoda… – Sherlock Holmes kimondatlanul hagyja a kérdést, ahogy gondosan tanulmányozza a boríték egyéb jelzéseit: madarak, kígyók és nyilak egyszerű ábrái, zodiákus jegyek, csillagok, félholdak és szétáradó napsugarak töltik be a papiros teljes területét, mintha félnének teret adni bármi másnak… leszámítva egy nagy kört a boríték közepén. Ez a kusza vonalakkal határolt tér első látásra üresnek tűnne, ám amint előveszi nagyítóját, hogy centiről centire megvizsgálja, Sherlock Holmes merőben szokatlan érdeklődést tanúsít a kör iránt.

Percek telnek el, mielőtt leereszti nagyítóüvegét. Láthatóan annak sincs tudatában, hogy éppen a mandulás süteményekre helyezi, csak rezzenéstelenül ül, ölében a borítékkal, és tekintetével Ferndell távoli tölgyfáit fürkészi.

Lane és Mrs. Lane nyugtalan pillantást vált, de egyikük sem szól. A néma csendben csak Reginald hortyogása hallatszik.

Sherlock Holmes pislog, és elnéz a szunnyadó juhászkutya felé, mielőtt a komornyikhoz és feleségéhez fordul.

– Esetleg megfigyelték a ceruzarajzot? – kérdi.

Lane kimért és gyanakvó hangon válaszol:

– Ami azt illeti, uram, igen.

– Az én figyelmemet teljesen elkerülte – vallja be Mrs. Lane, mintha halálos bűn lenne –, amíg Mr. Lane elém nem tette a reggeli fénynél. Nem könnyű kivenni ezen a barna papiroson…

– Felteszem, azelőtt könnyebben ment, hogy valaki köré kerítette ezt a primitív szénrajzot.

– Szénrajzot? – kapja fel a fejét a komornyik és a szakácsnő.

– Minden bizonnyal. Közelről egyértelműen látszik a szemcsézettség és elmosódottság. A szénpor szinte elborítja a ceruzarajzot, következésképp az készült először. Minek vélik ezt az ábrát?

Lane és Mrs. Lane újabb nyugtalan pillantást vált, mielőtt Lane felelne:

– Igazán bájos és aprólékosan kidolgozott képnek egy…

– Krizantémról – szúrja közbe nyersen Sherlock Holmes.

–… körötte zöld koszorúval…

– Borostyánnal – igazítja ki Sherlock még zordabban. – Netán a művész stílusára is ráismernek?

Néma csend. Mindkét Lane kelletlenül feszeng.

– Nos – töri meg a hallgatást Mrs. Lane –, engem valamelyest emlékeztet… – De hogy mire, annak láthatóan nem képes hangot adni.

– Talán nem is a mi tisztünk megmondani, Sherlock uraság – eseng Lane.

– Ugyan már. – Sherlock hangja felindultságról árulkodik. – Éppen olyan jól tudják, mint én, hogy ez a bájos kis rajz édesanyám kezét dicséri.

Nem másról beszél, mint Lady Eudoria Vernet Holmesról, akinek közel egy éve nyoma veszett, noha gyaníthatóan nem valami sötét bűnügy, csakis saját különcsége folytán.

S nem sokkal ezután a példáját követte leánya, Sherlock sokkalta fiatalabb húga, az alig tizennégy esztendős Enola Eudoria Hadassah Holmes is.

Súlyos csend áll be, amíg Mrs. Lane félénken meg nem töri.

– Esetleg nem hallott valamit azóta Lady Holmesról vagy Enola kisasszonyról, Sherlock uraság?

– Á. – Testvére említésére a legkülönfélébb érzelmek tolulnak fel a nagy detektívben, még ha nem is tükröződnek markáns arcvonásain. – Nos, több alkalommal találkoztam Enolával Londonban, bár ezek egyike sem szolgált megelégedésemre.

– Azért jól van?

– Botrányosan jól. Mi több, kapcsolatban áll anyánkkal, titkos üzenetek formájában társalognak a Pall Mall Gazette hirdetési rovatában.

Mrs. Lane komornyik férjéhez fordul, aki megköszörüli torkát, mielőtt előmerészkedik a kérdéssel:

– Megfejtette a rejtjeleiket, uram?

– Többféle kódot is használnak, ami azt illeti. Természetesen megfejtettem őket, kivéve egyetlenegyet, amit nem tudok mire vélni. – A kelletlen beismerés kiélezi a nagy detektív hangját. – Mindazonáltal nem kérdéses számomra, hogy édesanyám a Krizantém álnevet használja, míg kishúgom a Borostyánt. – Mutatóujjával megkocogtatja az ölében fekvő boríték halovány ceruzarajzát.

Lane és Mrs. Lane oly hirtelen kap levegő után, hogy Reginald felriad álmából, és felegyenesedik négy fehér mancsára, majd felszegett füllel és éber tekintettel szimatolni kezd.

– Reginald – szólítja meg Sherlock oly kimért hangon, mintha Watsonnak magyarázna egy esetet. – Hónapok óta egy szót se hallottunk Lady Holmesról, most meg ez… Miért most? Miért ily formában? – Karcsú ujjai türelmetlenül dobolnak a barna papírcsomagon. – Mi lapulhat benne?

– Hozzak egy levélkést, uram? – ajánlkozik Lane.

– Felesleges. – Egy vérbeli úriember soha nem bontaná fel más postáját. – Enolának szánták. – Sherlock Holmes zsebre teszi nagyítóját, és felemelkedik, éberebben, mint a mellette ágaskodó juhászkutya: minden ízében valódi szagot fogott kopó. – Elviszem Londonba, és magam kézbesítem neki.

Lane és Mrs. Lane is feláll, értetlenül merednek gazdájukra. A komornyik hangot ad kétségeiknek:

– Az ám, Sherlock uraság, de hogyan fog rátalálni?

– Az legyen az én gondom. – A detektív szeme felcsillan, ahogy már-már elmosolyodik. – Azt hiszem, tudom, hol keressem.

1.

Midőn azon a végzetes reggelen munkára jelentkeztem az irodámban (azazhogy képzeletbeli munkaadóm, a tudományos perditoriánus dr. Leslie T. Ragostin irodájában), alkatomra szabott könnyű magyalzöld selyemszövet princesszruhát viseltem széles organzagallérral, ízléses vörösesbarna parókámon az ehhez illő kalappal, megfelelő ujjamon csillogó jegygyűrűvel.

– Jó reggelt, Mrs. Jacobson! – rikkantotta kifutófiúm, amint kitárta előttem az ajtót.

– Jó reggelt, Joddy! – mosolyogtam, mit mosolyogtam, sugároztam az örömtől!, amiért az együgyű gyermek egy hónap után végre eltalálta a nevem; szöges ellentétben a legelső reggellel, amikor rám passzított ruhámban (szilvaszín rececsipkés nanszuban) és új keletű gyűrűmben megjelentem a munkahelyemen.

– Mostantól Mrs. Jacobsonnak kell szólítaniuk – tettem nyilvánvalóvá „dr. Ragostin” összegyűlt (s elképedt) alkalmazottjainak: Mrs. Fitzsimmonsnak, a házvezetőnőnek; Mrs. Baileynek, a szakácsnőnek és Joddynak. – Mrs. John Jacobsonnak. – Kecsesen előretartottam bal kezem, hogy megmutassam jegygyűrűmet, amire előző este tettem szert a zálogosnál.

– A mindenit! – kerekedett el Joddy szeme a nevetséges sapka alatt, amit minden kifutófiúnak hordania kell. – Arany, igaz-e? Valódi arany?

– Nos hát, gratulálunk – szólt Mrs. Fitzsimmons. – Nézze el megrökönyödésünket, de ez teljesen váratlanul ért minket.

Közel sem annyira, mint engem, de természetesen nem árulhattam el nekik, hogy miután Sherlock fivérem túlságosan sokat tudott Lord Whimbrel és a különös krinolin ügyéről, a legnagyobb sietséggel kellett távoznom az East Endről, hogy Ivy Meshle minden készruháját, közönséges szőke vendéghaját és olcsó mütyürkéjét hátrahagyva egészen új személyiséget öltsek magamra.

– Nem láttam jelét a szokott… hm, előjeleknek – fejtegette Mrs. Fitzsimmons.

– Lárifári! – robbant ki szókimondóbb szakácsnőm, Mrs. Bailey. – Ez a Mr. Jacobson se különb anná’ a dr. Ragostinná’ vagy miné’, igaz-e?

Két másik alkalmazottam egyszerre kapott levegő után. Most először merészkedett bármelyikük is arra, hogy azt sugallja, kilétem merő képzelgés, és egész karrierem füllentésekből emelt légvár. Ezért bizony meg kellett volna szorongatnom Mrs. Bailey-t, de oly mókásnak és szórakoztatónak találtam, amint sündisznóként felfújta magát, hogy nem álltam meg nevetés nélkül.

Ha lehetséges, ettől még jobban eltátották a szájukat.

– Ami a szívén, az a száján, Mrs. Bailey. – A mosoly tovább játszott az ajkamon, ahogy elkomolyodtam. – Mondják csak, kielégítőnek találják a fizetségüket? Jól bánnak magukkal? Szeretnek itt dolgozni? – Felvont szemöldökkel, egyenként megszólítottam mindhármukat.

Buzgón bólogattak, ahogy eszükbe jutott a túlzóan nagylelkű jutalom, amit karácsonyra kaptak.

– Akkor hát – fordultam vissza a kekeckedő Mrs. Bailey felé –, mi a nevem?

Az alapján, ahogy cinkosan lehalkította hangját, így utólag már örült, hogy kirohanása nem került az állásába.

– Persze, persze… itt van a nyelvem hegyin… na, a csuda vigye, mi is vót…

– Mrs. John Jacobson. – Hétköznapi név, így képzeletbeli férjemnek nem feltétlenül kellett azonosnak lenni azzal a John Jacobsonnal, akit bárki ismert.

Ezúttal még a pukedlit se sajnálta tőlem.

– Hogyne, asszonyom. Mrs. Jacobson.

– Pompás. Mrs. Fitzsimmons?

– Fogadja őszinte jókívánságaimat, Mrs. Jacobson.

– Köszönöm. – Nem csupán a küllemem változott meg; megengedtem magamnak az arisztokratikusabb hanghordozást is. – Joddy?

– Ö… ahogy mondja, kisasszony.

Felsóhajtottam. Ez a mafla már sose tanul?

– Nem szólíthatsz kisasszonynak! Nos akkor, mi a nevem?

– Ö… Mrs. Jacobs?

– Jacobson.

– Értem, kisasszony. Mrs. Jacobson.

– Egyelőre jó lesz. Ha már itt tartunk, többé nem dr. Ragostin titkárnője vagyok, hanem az asszisztense.

– Természetesen, Mrs. Jacobson – egyeztek bele az előléptetésembe.

– Igazából nincs jelentősége – ismertem be. – Csak végezzék a munkájukat, mint eddig.

Minden további nélkül ezt is tették. Tudtam, hogy kipletykálnak majd a többi cseléddel a környéken, de szerencsére egy Sherlocktól vagy Mycrofttól távol eső környéken, s ami még szerencsésebb: nem az ő cselédjeikkel, miután egyik fivérem sem tart ilyeneket. Mindazonáltal nyugtalanított, hogy a szóbeszéd valamilyen módon felkelti nemkívánatos figyelmüket.

Ám ahogy a június júliusba fordult, lassan alábbhagyott az aggodalmam, miután az életemben nem sok minden történt azon felül, hogy nyugalmamnak és kielégítő táplálkozásomnak hála, kezdett kikerekedni az arcom, testem egyéb fertályairól már nem is beszélve, így mind kevésbé szorultam rá a különféle tömésekre. Mint teljes jogú tag, kivettem egy drága szobát a Dolgozó Nők Klubjában, ahol semmilyen körülmények közt nem tűrtek meg semmilyen férfit, így biztonságban érezhettem magam. Ez a körülmény és küllemem szembeszökő átalakulása oly önelégült nyugalomba ringatott, ami hamarosan önnön hamvaiba omlott.

Ám előtte még szemtanúja lehettem az események egy ritka egybeesésének.

2.

A fent említett végzetes napon, amikor azt a magyalzöld princesszruhát viseltem, alig érkeztem meg dr. Ragostin irodájába, máris megszólalt a kapucsengő. Csak csöngött és csöngött, mint valami tűzjelző.

– Segítség! Az isten szerelmére, segítsen valaki! – Arisztokratikus, maníros, már-már operába illő férfibaritont hallottam, híján minden brit mértéktartásnak. – Siessenek! – Valóban külföldi akcentus csendült ki belőle?

– Az ég szerelmére, Joddy – ugrasztottam rémült kifutófiúmat –, nyisd már ki az ajtót!

Amint így tett, megláttam a kiáltozó férfit, akinek eltorzult és kivörösödött arca nevetségesen festett fénylő cilindere, valamint keménygalléros ingje, selyemkravátlija és felöltője közé préselve, bár ahogy beviharzott az irodába, és felém tartott – miközben tétován felálltam a köszöntésére –, látványos erőfeszítéseket tett arcvonásai rendezésére. Szilaj, mégis szemrevaló ifjú lordnak tűnt, aki Brontë Heathcliffjét juttatta eszembe.

– Dr. Ragostin bent van? – követelte a választ oly hangon, mint aki kis híján eszét veszti, de nem a jólneveltségét: kecsesen leemelte kalapját, felfedve hollófekete fürtjeit.

– Sajnálatos módon nincs. A közeljövőben nem is várható, hogy visszatér. – Úrihölgyhöz méltó selyemszövetem és organzám egyértelművé tette, hogy nem tartozom a szolganéphez, ezért vettem magamnak a bátorságot. – Dr. Ragostin személyi asszisztense vagyok, talán én is a segítségére lehetek. Kérem, foglaljon helyet.

Lerogyott a székbe, mint akiből elpárolgott minden erő. Joddy csodával határos módon szinte tüstént felbukkant, hogy egy tálcán jeges vízzel teli kancsót és poharakat hozzon. Vendégem elfogadta a felkínált hűsítőt, ami nemcsak rekedt torkára jelentett gyógyírt, de arra is esélyt kínált, hogy összeszedje magát. Mindeközben én visszavonultam íróasztalom mögé.

– Szabad tudnom a nevét? – kérdeztem ceruzával és papírral a kezemben.

Szemöldöke úgy szökött fel, mint két fekete hollószárny.

– Hitvesem, aki éppenséggel Chipley-on-Wye grófjának harmadik leánya, a lehető legsajátosabb körülmények közt nyomtalanul eltűnt, a rendőrök egytől egyig tökkelütöttek, én pedig nem kívánok több időt fecsérelni erre a hasztalan purparléra. Szívesebben váltanék szót közvetlenül dr. Ragostinnal.

– Megértem, mindazonáltal főnököm teljes körű felhatalmazását élvezem, hogy az efféle szükséghelyzetekben megtegyem az első lépéseket, kezdve mindjárt a személyes adatok felvételével. Akkor hát, elárulná a nevét?

A férfi kihúzta magát, és oly mereven ágaskodott a székben, mint egy zászlórúd.

– Duque Luis Orlando de Campo vagyok a katalán királyi családból.

Á, duque, egy igazi spanyol herceg!

– Örömömre szolgál, hogy a segítségére lehetek, őfőméltósága – hadartam gépiesen. Mint minden brit kisiskolás, én is bemagoltam a főúri rangokat: király, herceg, márki, gróf és báró, a hozzájuk kapcsolódó megszólítással: őfelsége, őfőméltósága, lord, lord és lord. Császárok, lovagok és további nemesi sarjak tekintetében az ember kikérte az etikettútmutató tanácsait. – S mi…

– Hercegném – szakított félbe még emelkedettebb hangon –, a nemes Lady Blanchefleur, világszerte csodált társasági dáma, törékeny asszonyi szépségének legtündöklőbb virágjában.

– Értem – borzadtam el a költői leírás hallatán, noha a név franciául valóban „fehér virágot” jelentett. – És őfőméltósága legnagyobb szomorúságára a méltóságos asszonynak nyoma veszett?

– Minden bizonnyal elrabolták, legalábbis így hisszük, mialatt egészségügyi sétáját élvezte udvarhölgyei társaságában. – Arcbőre mostanra egészen kifehéredett fekete hajkoronája alatt.

– Hozzávetőleg mikor került sor erre az alávaló tettre?