© Frei Tamás, 2024

© Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Müller Péter

Borítófotó: Perzsa szárnyas oroszlán © Wikipedia Commons

ISBN 978 963 604 402 2

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

A New York-i emigrációban élő Márai Sándor naplóbejegyzése 1961. június 9-én

„Este végig a 42. utcán. A dögletes, nedves melegben a négerek, indiánok, Puerto Ricó-iak, a hulladék nép mászik a neonfényes aszfalton, mint a kukacok egy szemétvödörben. Ez itt New York, az igazi. És nem a legrosszabb része New Yorknak. Mind ebben élünk, ebben a forró-büdös szutyokban.”

A szerző megjegyzése

A történetet részben valós események inspirálták. A regény mégis kitalált szereplők cselekedeteiről szól. Bármilyen hasonlóság létező személyekkel csakis a véletlen műve lehet.

A „díszletek” viszont többnyire valóságosak. A kitalált figurák – néhány indokolt kivételtől eltekintve – létező helyszíneken mozognak. A regényben szóba kerülő és dátummal jelölt események többségükben megtörténtek, mint ahogy fő vonalaiban megfelelnek a valóságnak azok az összefüggések is, melyek a kitalált szereplők világát ebben a történetben körbefonják.

Szabráta – Líbia

Napjainkban

A szomáliaiak nem fedték el az arcukat. Beduin fejkendőjükre itt nem volt szükség, mert a szél nem fújt az arcukba szilánkszerű, éles homokszemeket. A Földközi-tenger partján már nem. Guggolva ültek a végtelennek tűnő víz előtt, mezítláb, a sarkukra helyezve testsúlyukat. A fotelekhez szokott európaiak egyetlen percet sem bírtak volna ki ilyen testtartásban. Idogbe és a többi szomáliai viszont órákig volt képes így maradni és várni.

Idogbe egész életében várt. Az utcasarkon guggolva a kibírhatatlan hőségben, a szomáliai Baidoában, hátha észreveszik a poros, esőt ritkán látó város nyomorában, és kap valahol pár napnyi munkát. Aztán a sivatag szélén a buszra várt, hátha felveszik valamelyik tetejére, és a Szaharán keresztül eljuthat ide, Líbiába. És most, hogy eljutott, várt itt is, hogy átvigyék a tengeren.

Idogbe rabszolga volt.

A mellette guggoló többi szomáliai is. A hátuk mögött katonai egyenruhás líbiaiak álltak, Kalasnyikovval a kezükben. A Tripolit és az ottani egyetlen, még működő és jövedelmező bizniszt, az Európa felé tartó embercsempészetet kontrolláló Fajez klán emberei.

Idogbét pár nappal korábban az éjszaka leple alatt adták el, ahogy Tripoliban már évek óta szokás. A líbiai főváros innen hetven kilométerre, keleti irányban terült el lapos, mostanra félig-meddig szétlőtt romhalmazként. Hepehupás, büdös város volt, ahol már évek óta nem vitték el a szemetet, és ahol a szennyvízvezetékek nagy része eltömődött. A házak lefolyóiból szinte mindenhol rothadó bűz áradt. Az emberek nem használták a vécéket, inkább az utcán, a kapubeugrókban vagy az elhanyagolt kertek végében könnyítettek magukon. Így kevésbé volt fertőző.

Az egykori szovjet-, aztán olaszbarát diktátort, Moammer Kadhafit majdnem egy évtizede lincselték meg az utcán és lőtték hasba. Azóta csak rombolás és káosz jutott Líbiának.

Idogbe hónapokig tartó, hatezer kilométeres, kínkeserves út végén érkezett Ain Zarába, a szórványos lövöldözésekkel régóta együtt élő Tripoli délkeleti szektorába. De ezt addigra már megszokta. Mármint a lövöldözést. Hiszen nemcsak Szomáliában volt polgárháború és frontvonalak, hanem útközben Eritreában éppúgy, mint Szudánban, Csádban és Líbiában is.

Végül egy olaszokat és német önkénteseket is foglalkoztató menekülttáborban várt a sorára, megint csak guggolva, három hónapon keresztül. Alig volt víz. Az ágy, amiben aludt, valójában koszos, vérfoltos pokróc volt a szabad ég alatt, a drótkerítéssel körbevett focipályán. Járványok, mocsok, Szomáliából magukkal hozott törzsi gyűlölködés, késelések, csoportosan megerőszakolt ghánai nők, visító és alultáplált gyerekek.

2019 óta a polgárháborúban egymással szembenálló felek a menekülteket a laktanyák környékén tartották fogva, hogy Tripoli bombázásakor élő pajzsként szolgáljanak. Júliusban például egyetlen éjszaka alatt több mint ötvenen haltak meg, amikor a Kalifa Haftár csapatait segítő egyiptomi gépek bombákat dobtak az egyik menekülttáborra. De nem történt semmi. A líbiai olajért a háttérben egymással veszekedő olasz és francia kormányokat már rég nem érdekelte a Tripoli külvárosában, a tadzsurai katonai bázis mellett lemészárolt szudáni gyerekek sokkoló fotója. Sőt, valójában már a világ közvéleményét sem érdekelte. Mit számít, hogy mi történik a líbiai fővárosban „összesereglett” hétszázezer afrikai menekülttel, miközben arra várnak, hogy embercsempészek és nyugati segélyszervezetek asszisztálásával valamiképp Európába jussanak?!

De Idogbe mindent kibírt és túlélt. Ezt is. Naphosszat üres tekintettel meredt a semmibe, a fejét mindig félrefordítva, mintha várna valakire. Amióta elindult Szomáliából, ugyanazt a narancssárga, ujjatlan atlétatrikót viselte, és ugyanazt a koszos farmert. A jobb karját a lába mellett lógatta, a ballal átkarolta a térdét. Mindig így guggolt. A cipőjét Csádban adta el, mert két hete nem evett, és pénz kellett neki. Azóta mezítláb járt. A talpát most már itt, a tengerparton sem vágták az éles, hullámok szaggatta kövek. Észre sem vette őket.

Idogbe ezúttal is elfordította a fejét, de most nem céltalan robottekintettel nézett üresen a semmibe, hanem a poros úton feléjük közeledő teherautót figyelte. Azon lesznek a pakisztániak…

Idogbét négyszáz dollárért adták el, a percekig egymásra licitáló vásárlók közül végül egy olasznak. Amikor pár nappal ezelőtt éjszaka az emberkereskedők összeszedték a menekülttáborban, és hátrakötözött kézzel, pokrócba csavarva, húsz másik szomáliaival együtt feldobták egy teherautóra, olyan erővel küzdött, mint talán még soha. Harapva, köpködve és ordítva állt ellen, úgyhogy végül már nemcsak a macséta lapjával ütötték óvatosan, hogy meg ne sérüljön az értékes emberáru, hanem belevágtak a karjába. Akkor hagyta abba a harcot. Tudta, hogy ha még egyet rúg, akkor a következő csapás már élével lendül a nyaka felé.

Ami most várt rá, attól nagyon félt. Korábban semmitől sem tartott, legalábbis ezt mondogatta magának, és a hatezer kilométeres út is ezt bizonyította. Egykedvűen, céltalan várakozással pergett az élete. Az értéktelenség érzése megöli a félelmet. Most mégis a gyomrában érezte a bajt, a remegést.

Afrikában persze mindenki, aki nekivág az Európába vezető útnak, tud arról, hogy ez megtörténhet vele, de valahogy mégis reméli, hogy nem pont ő végzi majd rabszolgaként. Hogy a buszsofőrök, éjszakai szállásadók, a sivatagban portyázó fegyveres bandák vagy a zsoldjuk helyett szabad rablásra engedélyt kapott katonák nem fogják el, és adják tovább valakinek. A néha évekig tartó út során mindenki abban bízik, hogy a végén a menekülttáborok őrei, a líbiai orvosok vagy a korrupt emberjogi aktivisták nem csinálnak belőlük rabszolgát. A tíz bátorból, aki valamelyik afrikai országból nekivág a Líbia felé vezető útnak, mindenki annak a hatnak akar az egyike lenni, aki életben marad, és eljut a Földközi-tenger partjára. Aztán ha így lesz, akkor abban bízik, hogy harminc ilyen szerencsésből nem épp ő lesz az az egy, aki azok után, hogy élve átverekedte magát a Szaharán, végül mégis visszakerül ugyanoda, ahonnan elindult, és egy világvégi kukoricaültetvényen végzi rabszolgaként Nigériában, Burkina Fasóban, vagy mondjuk Maliban.

Hát ő nem! Idogbe nem!

Aztán mégis megtörtént. De valami azért megváltozott. Idogbét nem Afrikába viszik vissza, a kontinens mélyére, sok ezer kilométerre az eredeti hazájától, ahogy korábban szokták, hanem a jelek szerint Olaszországba. Őket mind, akik itt guggolnak. Ezért várnak a tengerparton. Már hallott erről is, volt olyan szomáliai, akivel ez megtörtént. Egy digil törzsbelivel Idogbe városából, Baidoából. Akinek ugyanúgy, mint neki, a maay volt az anyanyelve, de aki hozzá hasonlóan kicsit azért beszélt olaszul is. Az ilyenek most már Európában is értékesek. A volt olasz gyarmat, Dél-Szomália olaszul valamelyest beszélő feketéit ugyanis tavaly óta a nápolyi maffia, a Camorra válogatja ki helyben, Líbiában, méghozzá nyelvismeret alapján, és vásárolja fel közülük az életerőseket.

Két olasz újságíró másfél évvel ezelőtt megpróbálta feltárni a calabriai hegyek eldugott sátorfalvaiban fogva tartott és mezőgazdasági rabszolgamunkára kényszerített afrikaiak bűnügyét, leginkább azt, hogy a maffia az olasz államtól még a menekültstátuszukkal járó juttatásokat és a napidíjat is felveszi helyettük. De az újságírók azóta autóbalesetben meghaltak, és utánuk többé már senki sem próbálkozott. A hatóságok sem nyomoztak, mert Nápoly környékén, ahol 25 százalékos a munkanélküliség, maguknak az olaszoknak is van épp elég bajuk, kit érdekelnek a nyomorult szomáliaiak.

Sötét arcok jöttek. A rozsdás, golyónyomok szaggatta, nyikorgó teherautóról szakállas, a fejüket kendőbe csavaró, csontsovány pakisztániak szálltak le. Kávés- és liszteszsákokba gyömöszölve cipelték az életüket. Volt, akinek a vállán összehajtható kempingágy is lógott, és volt, aki ötliteres benzineskannában hozta magával a vizet. Hangosan köhögték fel a port, amit a Tripoliból idáig vezető úton a teherautó platóján belélegeztek. Kék kendőjüket többször körbetekerték a nyakukon. Volt, akinek csak a szeme látszott ki. A véreres szemek az alkonyat szürkületében hófehéren világítottak. A pakisztániak a Földközi-tenger hullámait pásztázták, ahogy a sós víz halk morajlással, permetet fröcskölve nekicsapódott a part menti szikláknak. Most tehát ez következik. Az utolsó megpróbáltatás. Az úszni egyáltalán nem tudó pakisztániak, akik a Himalája lankáin nőttek fel, a végtelen víztömeg erejét olyan rémülettel nézték, mintha a harctéren egy lövészárokból kellene kiemelkedniük, és puszta kézzel nekirontaniuk az ellenségnek. A túlerőnek…

De aztán, szinte a semmiből, pár száz méteres távolságban egy sziklaszirt mögül, lapos pontoncsónak kanyarodott feléjük. Úgy nézett ki, mint egy kicsi, rövid uszály, amivel ránézésre nemhogy a hullámzó tengeren tűnt veszélyesnek a közlekedés, de már egy nyugtalanabb folyón sem lett volna tanácsos. Sötétzöld katonai festése volt, cirill betűkkel az oldalán. Valószínűleg a szovjet időkből maradt itt, és eredetileg Kadhafi hadserege használhatta a folyókon pontonhidak építésére. Az eleje félkörívesnek tűnt, és csak lassan haladt, mert a víz egyébként felcsapott volna a lapos fedélzetre. A végében, pár lépcsőfoknyi magasságban, parancsnoki hídról lehetett irányítani a hajót.

Miközben közeledett, megérkezett egy másik teherautó is. Ezzel csak nők és gyerekek jöttek. De ebben a csoportban mindenki franciául beszélt. Ezt rögtön hallani lehetett, mert a teherautó vezetőfülkéjéből leugró két fehér férfi olasz vezényszavaira, értetlen arcot vágva, franciául próbáltak válaszolni.

Idogbe felismerte az egyiket. Mármint a két fekete inges olasz közül azt, aki két nappal ezelőtt megvásárolta őt Tripoliban. Adóvevő volt a kezében, műholdas telefon és gépfegyver.

– Avanti, avanti! – hajtotta a nőket gyakorlott agresszivitással Rizzo, mert nem ez volt az első kör, amit Szabrátában végigcsinált. Kevés idejük maradt, ezt tudta jól, perceken belül el kellene indulniuk, mert az olasz légierő már biztosan felfedezte őket. Amióta az olasz kormány segíteni kezdte a líbiai polgárháborúban amúgy vesztésre álló, de a főváros nagy részét még mindig uraló Musztafa el-Szarrádzsot, a Tripoli környéki parti őrség egyre több járőrhajót használt. Ezért kellett a fővárostól ilyen messze eljönniük. Innen indulva ugyanis a „menekültcsomaggal” még azelőtt ki lehet érni a nemzetközi felségvizekre, hogy a parti őrség utolérné őket.

Rizzo persze nem értette az összefüggéseket, de neki nem is ez volt a dolga. Nem értette, hogy miért nem a teljes szállítmány olasz ajkú, hasznos, olcsón megvehető és Dél-Olaszországban jól eladható áru. Nem értette, hogy miért kell minden hajóban egyharmadnyi, olaszul nem is beszélő pakisztáni muszlimot magukkal vinniük, bár erről azért hallott pár dolgot Nápolyban, és azt azért sejtette, hogy a Camorra hatalmasainak az olasz politikával kötött valamiféle alkuja állhat mögötte. De hogy pontosan mi, azt nem értette. A franciául beszélő nők és a gyerekek szerepét viszont igen. Hogy ők mire kellenek?! Hát a sajtónak, és azon keresztül az egész csempészcsatornát életben tartó közvéleménynek. Hogy legyen min sírdogálniuk a hülye bulvárlapolvasó birkáknak, amikor a vízbe fulladt vagy szándékosan vízbe dobált gyerekek felpuffadt holttestét partra veti a hullám Líbiában vagy Olaszországban. Látva a drámai fotókat, jól megijednek, hüledeznek, és még többet adakoznak, mert átérzik a tragédiát, és lelkiismeret-furdalásuk támad az előző esti több száz eurós vacsorájuk miatt. Így aztán még több segélyszervezet árasztja el mentőcsónakokkal a líbiai–olasz csempészútvonalakat, és még nehezebb lesz rendet csinálni. Folytatódhat az emberkereskedelem, szinte zavartalanul, és ennek leple alatt minden más is. Mert hát egyáltalán nem csak emberekről volt szó…

Úgyhogy kellenek a gyerekek. Mert ha esetleg bedobálnák őket a vízbe, ahogy szokták, hogy így lassítsák le a parti őrséget, amikor a líbiaiak mégis beérik őket a nemzetközi felségvizek előtt, akkor jól jön, hogy a franciául nyivákoló anyákat senki sem érti a fedélzeten azok közül, akik esetleg segíteni akarnának nekik. Mert már volt ilyen. Lázadás a hajón gyerektorpedózás közben. Rizzo így hívta. Mármint a gyerekek bedobálását a vízbe. De szomáliai vagy pakisztáni férfiak miért avatkoznának számukra érthetetlen nyelven óbégató guineai nők sorsába?

Ki volt ez találva okosan. Pontosabban kikísérletezve. Az elmúlt években sok ezren haltak bele, amíg kifejlődött a leghatékonyabb embercsempész-technika.

Közben az összes nő és gyerek leszállt a teherautóról, csak a súlyos faládák maradtak. A legértékesebb mai áru. Rizzót ezek miatt kísérte el erre az útra személyesen Cutri Barilla, a nápolyi kisfőnök. Előtte még sosem találkoztak. Neki Barilla, az egykori olasz deszantos csak signore volt. Barilla úr! Aki most épp felé intett, hogy levetetheti a ládákat a teherautóról, aztán a szomáliaiak felé, hogy velük, és végül feltartotta a tenyerét a többiek irányába, hogy jelezze, először a ládák, és csak utána az emberek. Rizzo értette, és már csinálta is.

Signore Barilla közben lecsatolta az övéről a műholdas telefont, és a megbeszéltek szerint hívta a németeket. A Water Watch segélyszervezet mentőhajója Líbia felségvizeinek határán, innen huszonkét kilométerre vár rájuk. Ha odáig eljutnak anélkül, hogy a líbiai parti őrség elfogná őket, akkor egyszerűen átpakolják az árut, mármint a ládákat és az embereket a németek kényelmes és biztonságos hajójára, és onnan már a Water Watch „menti meg” és szállítja Európába a menekülteket. Megteszik a Lampedusáig hátralévő majdnem háromszáz kilométert, ami körülbelül félúton van Olaszország és Líbia között, de már olasz fennhatóságú sziget. Nápoly például, ahová a szomáliaiakat és a faládákat ezúttal vinni kellene, Lampedusától még újabb hatszáz kilométer.

Afrikából soha, de soha nem jutna el senki Európába ilyen lélekvesztő csónakokon és folyami hajókon, ezeken az ócska líbiai bárkákon, ha nem segítenének nekik a líbiai partoknál rájuk váró és aztán őket megmentő segélyszervezetek tengerjárói. Ha az afrikaiak és ázsiaiak nem ezeken a német, holland és skandináv óriáshajókon tennék meg az út kilencven százalékát.

Miközben telefonált, Barilla azt figyelte, hogy ez a kis pattogó, szolgalelkű Rizzo milyen hatékonyan viteti fel a hajóra a ládákat. Ami bennük van, többet ér, mint az összes szomáliai szarházi, sőt, még a németek hajójánál is értékesebb. Bár könnyen lehet, hogy még az őket radarral pásztázó olasz elfogó vadászgépeknél is. Signore Barilla pontosan tudta, hogy mi van a ládákban, de Rizzo nem. Idogbe pedig végképp nem, ő csak cipelte őket, és nagyon nehéznek találta mindegyiket. A koporsó méretű ládákat hatan tudták csak megemelni.

Amikor végre mindegyik ládát felvitték a hajóra, fellökdösték az összes szomáliait, aztán a pakisztániakat is. Szorosan le kellett guggolniuk egymás mellé. A hajó padlóján nem volt semmi, amire ülhettek volna. Akinek volt kapucnija, az a fejére húzta. A pakisztániak újra körbetekerték a nyakuk körül a sálat, mert érezték, hogy a naplementével hideg levegő érkezik. Ilyenkor, áprilisban a sirokkó egyik líbiai verziója fújt errefelé, a Libeccio. Néha még a líbiai partoktól több mint száz kilométerre is szaharai homokot fújt a hajózók szemébe.

Nem fért fel mindenki. Rizzo már a fegyvertussal pofozta a pakisztániakat, de mégsem tudta olyan szorosan összeterelni őket, hogy mindenki felférjen. Tanácstalanul nézett a signoréra.

– A nők itt maradnak, a gyerekek viszont mind kellenek, avanti! – adta ki olaszul a parancsot Cutri Barilla, aki ölt már embert Líbiában és Szomáliában, aztán pár hete egyet Szíriában, de a legtöbbet azért otthon, Olaszországban. Hogy nyomatékot adjon szavainak, belelőtt a levegőbe, ami egyetlen pillanatra rettentő csendet okozott, aztán, visszacsapódva a sziklákról, hirtelen megváltoztatta a ritmust és a dinamikát. A pakolást addig szótlanul néző guineai nők, mivel olaszul nem beszéltek, most hirtelen nem értették, hogy miért tépik ki a kezükből a gyerekeiket. Sikoly, ordítás, a meggyötört anyák vérben forgó szemei, életük utolsó köldökzsinórja, az értelem, amiért minden történt, az összes kockázat és szenvedés, a gyerekek, hiszen ők itt a cél, mert miattuk van minden, a gyerekekért, hogy ők máshol nőjenek fel, és akkor most viszik, markolják és lökik fel őket a hajóra. Aki nem adja, azt ütik.

A Fajez klán kalasnyikovosai olaszul beszélő vademberek voltak. Líbia, ugyebár, Mussolini egykori büszkesége és hasonlók, meg az európai bársonykárpitozású szalonokban éltetett fals remény, hogy Észak-Afrikában igenis lesz egyszer civilizáció. A kalasnyikovosok brutális erővel ütötték az ellenálló nőket.

Idogbe sokáig nem akart felnézni. Az arcát csontos térdei közé temette. Csak lenne már vége, legyen már… ezt kívánta, de aztán a füle mégis meghallotta az ismert, tompa csattanást, ahogy a fejet a halántéknál eléri a kemény puskatus, ahogy az eszméletvesztés küszöbén, mélyről, elhalóan felnyög az áldozat.

A nők, ha ütik őket, másképpen nyögnek, mint a férfiak. Ilyen szédelgő és értelmetlen gondolatai támadtak Idogbénak, miközben az ütések és gyereksikítások egyre elviselhetetlenebb feszültségét hirtelen szétszakította egy lövés. És aztán azonnal valami sosem hallott kenődő hang is, amiről sejtette ugyan Idogbe, hogy mi lehet, mert rögtön a lövés után következett, szinte összeolvadt vele, de mire felnézett, már csak a fejbe lőtt és riadt fekete arcot látta, a halálba révedő tekintetet, és persze látta a testet eldőlni. Mintha megállna az idő, Idogbe meredten figyelte a véres permetet. Az agya összetette az elszalasztott mozdulatot, magát a lövést, amit nem látott, mert akkor még a térdeibe temette az arcát, és aztán a hangot, most meg a beleborulást a halálba, de nem tudott gondolkodni rajta, mert az avanti-t kiabáló olasz férfi odébb lépett, és még egyszer lőtt. Idogbe most már látta az agyvelőt is fröccsenni, ezúttal látta, amit az előbb még csak hallott, és látta, ahogy az elernyedő karokból kitépik a sikító, véres gyereket. Aztán eldőlt ez a test is. A gyerek arcát, a koromfekete, göndör hajú kisfiúét az először lelőtt nő vére spriccelte be. Húsos combok, szinte kövér kétéves, az egyetlen, aki közülük ezek szerint valahogy eddig még nem éhezett.

Csend lett. Furcsa csend, mert bár a gyerekek sírtak tovább, valahogy minden és mindenki más elhallgatott, és ez így csendnek tűnt. Az anyák némán engedték el a gyerekeiket, és lassú mozdulattal simogatták a levegőt ott, ahol az előbb még a gyerekük bőrét tapintották. Látták, hogy ők legalább felkerülnek a hajóra, ők legalább eljutnak majd valahova. Megértették gyorsan, a halálciklon kellős közepén is, hogy nincs más döntés, mint ez. Itt rekedni, és majd reménykedni, hogy valahol, valamikor találkozni fognak. Egyszer, talán évek múlva. Az ösztöneik villámgyorsan cikáztak végig a következő évtizedeken.

Élni kell, élve maradni, nem pedig ma este, itt, ezen a tengerparton meghalni.

– Avanti! – kiabálta most már sokadszorra signore Barilla, és fellépett a hajóra. A műholdas telefont újra a füléhez emelte, és csak annyit mondott angolul, hogy „elindultunk”. Aztán kinyomta a készüléket, nehogy bemérjék valahogy…

New York – Egyesült Államok, Metropolitan Művészeti Múzeum

Évekkel korábban, 2015 júniusában

A lótuszolaj édeskés, fűszeres illata elárasztotta a Metropolitan egyiptomi különtermét. A keleti szerájok hangulatát idéző parfümfelhőben az elegáns, estélyi ruhás közönség egyre türelmetlenebbül várakozott. Málnapuncsot tartottak a kezükben, mert a ma esti alkalomhoz és a helyszínhez ez illett leginkább. Idén ugyanis egy ehhez hasonló likőrkoktél volt a kairói zárt körű klubok slágere. A kristálypohárral mindenki óvatosan lavírozott a tömegben, nehogy kilöttyenjen a piros színű ital. Közben azt kérdezgették egymástól, hogy vajon mikor tűnik fel az est sztárvendége, mert manapság már a régészek is sztárok. Mikor látják végre a firenzei kincsvadászt, Marco Borettit.

A terem közepén, egy vizesárokkal körbevett szigeten tíz méter magas fáraókápolna állt. Ez volt a híres Dendur-templom, egyenesen a Núbiai-sivatagból. A régészeti csodát homokkőből építették kétezer évvel ezelőtt, pár évvel Kleopátra királynő halála után. Két évezredet töltött a fáraók földjén, hogy végül 1967-ben darabonként hozzák ide, New Yorkba. A kápolnaépület ugyanis az Asszuáni-gát építésekor víz alá került volna, de az egyiptomiak nem akarták elbontani és elszállítani. Vigyék inkább az amerikaiak, ha van kedvük ezzel pepecselni, mondta Nasszer egyiptomi elnök, és a Metropolitannek ajándékozta.

A ma is szinte sértetlen állapotú Dendur-templom nemcsak a Metropolitan, hanem az egész észak-amerikai kontinens legértékesebb régészeti emléke. Amerika földjén ez számít a legrégebbi épségben álló épületnek, még ha Egyiptomból származik is.

A kápolnabejárat homokkövei előtt, az óriási hieroglifák és az embertestű, de madárfejű figurák tövében, skarlátvörös bársonyruhában mosolyogtak a csinos hoszteszek. A fanyar illatú lótuszolajat egyiptomi amforákból ők permetezték a levegőbe. Mindegyik hosztesz szőke volt, mert a keleti parti amerikai elitnek szinte tüntetőleg az a hajszín tetszett. A műkincsekre milliókat költő, de alapvetően mégis unatkozó, mert sohasem dolgozó feleségek ezért többnyire maguk is szőkék voltak. A környező utcákból, az Ötödik sugárút, a Madison és a Park Avenue néhány száz méterre fekvő elegáns palotaépületeiből jöttek át ide, lesötétített limuzinokkal. Hiába laktak közel, mégis autóba ültek, mert az utcán ők már szinte sosem sétáltak. Nem mentek a plebsz közé. A műveltségüket és a kifinomultságukat demonstrálva, ha társaságban a kérdés egyáltalán szóba került, ők mindig a görög eredetű kifejezést használták, és plebsznek hívták a New York-i utcákon hömpölygő tömeget. Minél gazdagabbak lettek, és így minél magasabbá vált az elefántcsonttorony, ahová visszahúzódtak, annál jobban utálták az egyre kövérebb és egyre ápolatlanabb amerikai emberkeveréket. Ezt a New York-i masszát. Az ezerféle nyelven óbégató, hadonászó és lökdösődő, agresszív és eltömegesedett világot.

Ezt az átkozott Bábelt!

Az Amerikába emigrálók az elmúlt másfél évtizedben egyre többen lettek, és újabban nem akartak beolvadni. A világ szinte minden tájáról összesereglett emberkáosz New Yorkban ma már több mint kétszázféle nyelvet beszélt.

A plebsz ezúttal is hangoskodva hömpölygött az utcán, a múzeum védett üvegfalán túl. A gazdagok fekete limuzinjai évről évre egyre lassabban tudtak csak átvergődni rajtuk, miközben az utcák egyre koszosabbak lettek. Polgármester-választást New Yorkban már régóta csak a tömegközlekedés javításának ígéretével lehetett nyerni, nem pedig a köztisztaságra szánt költségvetés emelésével. A szél néha már a Park Avenue-n, a világ egyik legdrágább utcájában is eldobott kávéspoharakat és összetaposott kólásdobozokat görgetett maga előtt.

A firenzei régész, Marco Boretti etiópiai expedícióját finanszírozó kaszinólánc-tulajdonos semmit nem volt hajlandó elárulni arról, hogy vajon mi is rejtőzik a csillogó, aranyszál hímzésű lepellel takart márványasztalon. A sajtó hiába bombázta őt napok óta interjúkérésekkel, titokzatosan hallgatott. A tárgyat, amit így nem lehetett látni, gépfegyveres biztonsági őrök vették körül a Dendur-templom főbejárata előtt.

A kaszinómágnás annyit mondott csupán, hogy a felfedezés, ő ezt a szót használta, vagyis a felfedezést, szóval hogy a megtalált tárgy a családja tulajdonába kerül, és ott is marad az idők végezetéig. Bár természetesen pár hónapra nagyon szívesen kölcsönadja a Metropolitannek, hogy az érdeklődő nagyközönség is megtekinthesse.

A legmerészebb fantáziájúak, és persze a régészeti értelemben valamelyest azért tájékozottak az expedíció helyszínéről, vagyis Etiópiáról értesülve azt feltételezték, pontosabban inkább csak remélték, hogy a felfedezésnek a kétezer-ötszáz évvel ezelőtt eltűnt Frigyládához lehet valamiféle köze.

A terem hirtelen elsötétült. Lekapcsolták a lámpákat, így most már csak az alkonyat kintről beszűrődő halvány fényei derengtek. Mindez tovább fokozta a titokzatosságot, miközben az első sorok egyikéből előlépett az élete nagy részét a jachtján, a helikopterleszálló pályával is ellátott Oceana Iconon töltő, és ezért minden évszakban napbarnított kaszinólánc-tulajdonos. A hófehérre őszült nyolcvankét éves üzletember, mintha csak a Karib-tengeren, a hajója fedélzetén állna, fonott bőrmokaszint, élére vasalt, rózsaszín lennadrágot és klubzakót viselt. Nyilvános eseményeken ő már évek óta csak teát ivott, és azt is a saját csészéjéből, amit mindenhová utánahozott a házi személyzet egyik tagja. Aranyozott teáscsészéjét most odaadta vele majdnem egykorú feleségének, és lassan, szinte csoszogva odalépett a selyemtakaróval borított tárgyhoz.

– Kedves barátaim – szólította meg rá jellemző, figyelmet igénylő halksággal a jelenlevőket –, nehezen tudom kifejezni a hálámat régi, kedves barátomnak, Marco Borettinek, akit, ha műkereskedő édesapja hagyná… – itt megállt egy pillanatra, a feleségére nézett, és úgy tűnt, mintha hirtelen néma párbeszédet folytatnának gyermektelen életük egyik fájdalmas témájáról, aztán erőltetett mosollyal hozzátette: – …ha hagyná, biztosan a fiamnak fogadnék. Az öröm és izgalom, amit nekem ezzel a felfedezéssel életem alkonyán okozott, semmihez sem mérhető. Íme tehát a kalandvágyó tudós, aki nem sztár, és nem is kincsvadász, ezt ő biztosan visszautasítaná, hanem a feledés homályába vesző nyelvek ismerője és letűnt kultúrák időutazója! Íme tehát Marco Boretti!

Amint kiejtette az olasz régész nevét, éles reflektorfény gyulladt ki, és lándzsaként vetült a selyemlepellel takart tárgyra. Az egyik lótuszoszlop mögül negyvenes évei elején járó, magas férfi lépett elő. Ő nem jachtkiránduláshoz öltözött. Koromfekete szmokingot és hófehér selyeminget viselt, az olasz férfiaknak azzal a könnyed eleganciájával, ahogy más népek még a farmert sem tudják viselni. Az előreugró homlok éles vonalat húzott a mélyen ülő és nyugalmat árasztó szempár fölött. Az enyhe borosta, ami az állán már-már szakállat jelentett, és az oldalt hosszabbra hagyott, dús, kicsit hullámos haj, a szmokinggal kiegészülve, az intellektus és a könnyedség csak Itáliában előállítható keverékét sugározta.

Még mielőtt megszólalt volna, Marco Borettiből már áradt valami nehezen megfogható mélység, amit pénzért nem lehetett megvásárolni a New York-i elefántcsonttornyok lakói számára fenntartott luxusüzletekben. Valószínűleg kellett hozzá a gyerekkorától magába szívott toszkán napfény és a kacskaringós firenzei utcák évszázados egyvelege. Hogy beléivódtak a kőbe faragott reneszánsz város díszletei, Michelangelo szobrai, de a firenzei éttermek asztalára büszkén kitett olívaolajos üvegek gyönyörű, kifinomult címkéi is. Aztán kellett az egyiptomi, szudáni és etióp ásatások szikár világa is, meg persze az egykori Mezopotámia mai nyomorában, az iraki háború zűrzavarában óvatossá váló férfi megfontoltsága.

Marco Borettit egy sokszor nagyon kalandos és veszélyes élet formálta.

Látszott rajta a hosszú hónapok nélkülözéseiből visszatérő nyugati ember elgondolkodó figyelme, hogy milyen szerencsés is ő. Marco, ha az iraki sivatagban töltött ásatások idején behunyta a szemét, mindig látta a firenzei macskaköveken csordogáló esővizet. Amikor hazatért, még hetekkel később is elment sétálni, ha esett az eső.

Ki tudja, mitől is lett belőle az a férfi, aki most a Metropolitan reflektorfényében állt. Kellett ehhez minden, ami Itália, és amilyen manapság Firenzéből nézve a világ.

– Buona sera! – kívánt jó estét, aztán mosolyogva, széles kar- és kézmozdulatokkal beszélni kezdett. Olyan szép keze volt, mint egy zongoristának. Ekkor, 2015-ben még egyik ujját sem vágták le…

Majdnem húsz percig mesélt angolul, tisztán érthető, de nehezen beazonosítható akcentussal. A gesztusai olaszosak voltak, de a hangsúlyaiba belekeveredett a budapesti születésű művészettörténész anyuka, Dukay Barbara lágy, magyar beszéde is.

A Metropolitan hatalmas különtermében mindvégig csend volt, szinte néma csend, amíg a firenzei egyetem katedráján edződött, és ezért a közönsége figyelmét könnyed karmesterként megragadni képes kincsvadász – mert Marco valójában az volt – a legújabb régészeti technikákról, a tudományágat forradalmasító géntechnológiáról, az úgynevezett archeogenetikáról beszélt. És arról az évekkel ezelőtt még csak nehezen elképzelhető, de ma már valóságos útról, amely Etiópiában elvezette őt a tárgyhoz, ami ezek szerint mégsem képzeletbeli, ahogy évszázadokig, sőt évezredekig hitte az emberiség, hanem nagyon is valóságos…

Audrey Hill az első sorban állt, egészen közel Marcóhoz. Kezében egy félig kiivott koktélospohárral, mereven figyelte a firenzei férfit. Később majd beszélni fognak, ezt a kaszinómágnáson keresztül már előre leegyeztették. Audrey csak ezért jött ide a férjével ma este. Eleinte nem is tűnt fel neki az olasz sárm, inkább csak azért volt ennyire elöl, és azért nézte kizárólag Marco Borettit, hogy ne kelljen mások tekintetével találkoznia. A pillantása elkalandozott, a gondolatai másfelé jártak. Ez volt ugyanis az első nyilvános társasági eseménye azóta, hogy a férje egy öt emelet magas óriásplakáton feszítette ki az arcát New York egyik előkelő utcájában. Audrey Hill hatalmas fotója hét sarokra innen, a Madison Avenue egyik felújítás alatt álló épületének a homlokzatát díszítette. Újsághír lett belőle, a szőke nőből és a már-már parfümreklámokba illő tekintetéből, ahogy a mélyzöld szempár az arc elé hulló szőke hajtincsek mögül lenéz az utcán sétálókra.

A hatvanhárom éves férj, Ferdinand Krieghoff, New York többtucatnyi milliárdos vállalkozója közül az egyik, szintén pohárral a kezében, közvetlenül Audrey mögött állt. A feleségével ellentétben ő már többször is látványosan és kihívóan körbenézett, hogy besöpörje férfitársai elismerő és kicsit irigykedő bólintását, meg persze a prűd feleségek megbotránkozást tettető elfordulását.

– Ebbe bele kellett állni – magyarázta a nála huszonöt évvel fiatalabb Audrey-nak, amikor kiderült, hogy exfelesége százhúszmillió dollárért vett luxusapartmanjával szemben kifüggeszttette Audrey több mint húsz méter magas portréfotóját. A kép Saint-Barthélemy szigetén készült, a Karib-tenger partján, két hónappal korábban, a nászútjukon. Nagystílű fricskának szánta, miután a New York-i bulvárlapok egy éven keresztül lihegve követték a válóperét, aminek az lett a vége, hogy a neve egyik napról a másikra felugrott a feleségüket lecserélő amerikai milliárdosok toplistájára. Méghozzá az előkelő harmadik helyre a maga másfél milliárd dolláros, egyösszegű kifizetésével és az évi harmincmillió dolláros, életfogytig járó tartási kötelezettségével. A negyedik helyre csak négy évvel később, 2019-ben fog lecsúszni, amikor az Amazon webáruház tulajdonosának, Jeff Bezosnak harmincnyolcmilliárd dollárja bánja majd, hogy megcsalta a feleségét egy latin tévésztárral. De akkor, 2015-ben még Ferdinand Krieghoff nyakában lógott a bronzérem, és így is viselkedett.

Az ő másfél milliárdjából lett a tizenkét hálószobás apartman, a belőle kipréselt összegből. Úgyhogy amikor az a vipera, mármint az exfeleség, kilép a Madison Avenue-ra, amikor jó napot kíván neki a portás, nos, akkor az a minimum, hogy kénytelen legyen Audrey-t nézni. Szemközt a házfalon, óriási méretben kifeszítve. Ezt a karcsú, most is itt illatozó nőt, ezt a misztikus tekintetű gyönyörű trófeát, akire lecserélte az egykor szintén karcsú, de mára elfonnyadt, rosszindulatú, és az ágyban vele már évek óta élvezni képtelen exét.

Az persze más kérdés, hogy az ilyen válóperes akcióktól és azok utórezgéseitől eltekintve mennyire kellett bármit is kockáztatnia az életben. Hogy mennyire lehetett valójában vállalkozónak tekinteni Ferdinand Krieghoffot, egy olyan német-amerikai fegyvergyárost, aki mindent készen kapott az élettől. Akinek már a dédapja is fegyverkereskedésből élt, és akinek a nagyapja a Hitler-korszak egyik leghűségesebb és leggazdagabb iparbárójaként vonult be a történelembe. A család több mint egy évtizeden keresztül igyekezett a lehető leggördülékenyebben kiszolgálni a nácik világuralmi törekvéseit. Szállítottak sok mindent, tengeralattjárótól kezdve a tankokig, és ez a gerincroppanás elég nyereséges politikai megalkuvásnak bizonyult. A múltjával a háború utáni évtizedekben sokáig csak nagyon óvatosan szembenéző Németországban ráadásul túl is élhető gerincroppanásnak.

A magát óvatosságból mindig, még a feleségein keresztül is Amerika felé pozicionáló Ferdinand Krieghoff ehhez képest manapság legfeljebb arra vállalkozhatott, hogy megpróbálja megtartani azt, ami amúgy már évtizedek óta a családé volt. Piaci részesedésben, technológiai fölényben, politikai befolyásban, színfalak mögötti hírnévben és filantróp presztízsben. Ez utóbbiban egyre inkább. Mert az amerikai feleségek – Audrey már a harmadik volt a sorban – bevezették ugyan az itteni legfelsőbb körökbe, de a képmutató jenkik között filantróp adakozás nélkül nem ment volna semmire. Micsoda álságos társaság ez, gondolta ma este is az általa mindig is lenézett amerikaiakról. Jenkik. Gyökértelen telepesek. Lényegében parasztvér mindegyik. Ebben az országban még egy ilyen félmaffiózó kaszinómilliárdos is itt köt ki, itt dörgölőzik a Metropolitan különtermében, és a világörökséget megmentő, bőkezű filantróp szerepében tetszeleg.

Ferdinand Krieghoff egyszerű könyvelési tételnek tekintette, amit Audrey a privát alapítványukon keresztül műkincsekre fog költeni. Évi negyvenmillió dollárt! Minderről a 180 oldalas házassági szerződésük pontokba szedve rendelkezett. A részleteket az ügyvédek egymással tárgyalták le az esküvőjük előtt, de természetesen velük mindig mindent egyeztettek. A negyvenmillióból tízet minden évben befizetnek majd a Metropolitan „baráti körének”, és így mint a múzeumot az egyik legnagyobb összeggel támogató mecénás, Audrey jövő hónaptól tagja lesz a Metropolitan felügyelőbizottságának. Ehhez ragaszkodott. A Metropolitan presztízséhez, mert a társasági életben neki erre igenis szüksége van. A barátnők és miegymás, ugye. Csak ennyivel indokolta a kérését, hogy miegymás és hogy ugye. Ezenfelül Audrey átveszi a Krieghoff család amerikai alapítványának az irányítását is, és ebben fogja elkölteni a további évi harmincmilliót. Szerződéses ígérete szerint, mert valamelyik oldal valamelyik kitételében ez is benne szerepelt, „szakértelemmel válogatva gazdagítja majd” a Central Parkra néző, itteni szokás szerint – megint csak filantrópia! – vasárnaponként a nagyközönség előtt is nyitva álló családi múzeumpalota, a Beetsy-villa gyűjteményét.

Audrey az egyik legrégebbi amerikai telepescsalád sarja volt, egy igazi Randolph lány, az amerikai upper-upper tagja, vagyis a felső osztály teteje. A házasságába innen hozta az öntudatot, a neki-ez-jár testtartást, a biztonságos jólétbe beleszülető, ráadásul szép emberek akaratosságát. Amerika legelitebb művészeti egyetemén, a New York-i Parsonson tanult, és mivel beszélt franciául, így a párizsi képzőművészeti egyetemen is, az École Nationale des Beaux-Arts-on.

Ferdinand Krieghoff úgy döntött, hogy a részletekbe nem fog beleszólni, hiszen Audrey őt még az előző feleségénél is szalonképesebbé teszi a New York-i upper-upperban, és számára csak ez volt a lényeg. Átsuhant ugyan rajta, hogy Audrey ma esti célja, hogy leszerződtesse az olasz kincsvadászt, ezt a Marco akárkicsodát, nem jó ötlet, de mégsem tiltakozott. A feleségét ugyanis, valószínűleg joggal, annyira felháborította, amikor a múlt héten a megkérdezése nélkül függeszttette ki a fotóját a Madison Avenue-n, hogy ez most egyáltalán nem az a lélektani pillanat volt, amikor ellentmondhatott volna neki. Már maga a plakát is a házassági szerződés megszegésének minősült, mint arra Audrey kétnapnyi némaság után a reggeli kávézásuk közben rávilágított. A súlyos damasztterítőn felé tolta az ügyvédje levelét, amiben persze még a pontos paragrafus is ki volt emelve, hogy hányadik oldal hányadik pontja értelmezhető úgy, hogy az ilyesmi tilos. Mármint egymás kiplakátozása.

De ahogy most hallgatta ezt az olaszt, valami zavarta Krieghoffot. Nem tudta pontosan megfogalmazni, csak érezte. Talán a szellemi fölény, az európai magabiztosság, ami Audrey-t biztosan izgatja, de legalábbis érdekesnek találja. Őt viszont németként óvatosságra inti. Egy olasz, akinek ráadásul magyar anyja van. Veszélyes keverék. Persze szükség van rá, ezt elismeri, de amire valójában használni akarják Marcót, és itt a hangsúly a valójában kifejezésen volt, azt azért mégsem kellene átlátnia ennek a digónak.

Mert abból nagy baj lenne.

Dura-Európosz – Kelet-Szíria

Napjainkban

3 héttel azelőtt, hogy Líbia partjainál vízre szálltak az embercsempészek

Háled al-Aszaád nem illett a tájba. A sivár, agyagszínű romvilágba a maga indigókék ingével és a széles, kínai gallérokkal. A szír férfi úgy nézett ki, mintha egy sanghaji hajszárítógyár csoportvezetője lenne. A durva anyagból készült ingen virítottak a kívülre varrt zsebek, és rajtuk a szocializmus ízléstelenségét tükröző, vastag gombok. Jellegtelen arc volt, nagyítószerű, sokdioptriás szemüveggel, amit vastag gumival erősített a füleihez. Kínai inge dacára al-Aszaád professzor nagyon is idevaló volt. Ide, az egymással harcoló kurd milicisták és szír kormányerők frontvonalára.

Az öltözködését bizonyos szempontból megmagyarázta, hogy évtizedekkel korábban Kínában tanult régészetet, kommunista diákcsereprogram keretében. Egyetemi professzor lett belőle Damaszkuszban. De ma már nem a katedrán oktatott, hanem, engedve az iszlám terroristák zsarolásának, rablóásatásokat vezetett a szír–iraki határ közelében, Dura-Európoszban. Egy ókori romvárosban, amely majdnem kétezer évig rejtőzködött a sivatag homokja alatt, érintetlenül őrizve letűnt kultúrák emlékeit.

Háled al-Aszaád egy félig leomlott agyagfal tövében, a földön ült, mert a sivatagi romváros évtizedekkel ezelőtt feltárt épületmaradványai közül ezt szerette a legjobban, ennek az épületnek az árnyékát.

A kelet-szíriai Dura-Európoszt 1921-ben teljesen véletlenül fedezte fel egy angol katonatiszt, aki csapataival a sivatagnak épp ezen a pontján állomásozott. Először csak egy ókori római falfestmény sarka tűnt fel neki a homokban. Aztán, mélyebbre ásva, egy egész város.

Kilencven év alatt a világ régészei Dura-Európosz negyven százalékát tárták fel. Szakszerű, alapos, az utókor számára mindent hajszálpontosan dokumentáló régészeti ásatások keretében. Aztán kitört a szír polgárháború, a frontvonalak jöttek-mentek, mígnem másfél évvel ezelőtt a terület az an-Nuszra, vagyis lényegében az Iszlám Állam uralma alá került. És akkor megérkezett Háled al-Aszaád… Túszul ejtett kurd hadifoglyok az ő irányításával és az an-Nuszra katonáinak kegyetlen fegyelmező erejével, rabszolgamunkában, másfél év alatt feltárták a maradék hatvan százalékot.

Másfél év alatt!

Többet, mint előtte kilencven év alatt az összes korábbi régészeti expedíció.

A feltárás kifejezés persze túlzás. Valójában lerabolták Dura-Európoszt. Másfél méterenként légkalapácsokkal és csákányokkal estek neki az ókori romoknak. Lyukakat fúrtak, aztán kitépték a homok alól, ami ép és értékes volt. Közben persze törtek-zúztak sok ezer éves görög, római, mezopotámiai és perzsa tárgyakat, néha véletlenül még istenszobrokat is. Pont azt, amire vadásztak. De ez nekik csak járulékos veszteség volt. Mert amikor a csákány beleakadt valamibe, azt esetleg összezúzta, de mellette ott feküdt egy másik, ép tárgy, amit el lehetett adni.

A fokozatosan széteső Iszlám Állam és a nyomában támadó űrt ügyesen betöltő kisebb, mozgékonyabb és kegyetlenebb gerillaszervezetek, mint amilyen például az an-Nuszra is volt, 2017 óta zabálták fel így a múltat. Légkalapáccsal és csákányokkal! De még így is csak lassan haladtak. Volt még mit kirabolniuk bőven. Az egykor csodás Mezopotámia földje sok tízmilliárd dollárnyi kincset rejtett. Úgyhogy az iraki és szír langyos polgárháborút még hosszú évekig fenn kell majd tartani. Ezt tudta és értette errefelé mindenki. Terrormerényletekkel, véletlenszerű vérengzésekkel, bármivel. Hiszen csak Szíriában több mint ezer olyan lelőhelyet tart nyilván a tudomány, mint Dura-Európosz.

Az arab terrorizmus pénzéhsége 2017 óta elképesztő sebességgel semmisíti meg a múltat, a történelem nyomait. Az európai kultúra gyökerei, Mezopotámia, a sumérok és asszírok, az ókori görög és római emlékek, a maffiaszerű szerveződésre átváltó arab gerillacsoportokat értelemszerűen nem érdeklik. Csak a nyugati világban eladható kincsek. Nekik csak azok kellenek.

Az iszlám terrorizmus a CIA becslései szerint egyetlen év alatt, 2018-ban, csak Szíriában kétmilliárd dollárnyi bevételhez jutott az illegális műkincs-kereskedelem révén az ilyen Dura-Európosz jellegű kincsrablásoknak és a barbár ásatásoknak köszönhetően. A világ tehetetlenül nézi a műholdképeket, ahogy az ókor eddig még feltáratlan csodái a mai Irak és Szíria területén, a nyugati civilizáció bölcsőjében, pár hónap alatt svájci sajttá alakulnak. Így hívják azt a jelenséget, amikor az „előtte” műholdképeken még sivatagot és pár romot mutató helyszínek az „utána” felvételeken már lyukakkal vannak tele.

Úgyhogy Háled al-Aszaád most már tényleg csak a romok romjain ült. Szétfúrt, széttúrt, felforgatott, a sok ezer éves történelmet szemétdombbá változtató kőkupacon. Ha felülről, a levegőből rá tudott volna nézni a tájra, akkor szőnyegbombázásnak tűnt volna az, amit Dura-Európosszal művelt. A műholdfelvételeken, mint egy ementáli sajt, úgy nézett ki a lerabolt ókori város.

Al-Aszaád professzor annak ellenére a földön ült, hogy ilyenkor, márciusban, nemcsak az éjszakák, hanem még a nappalok is hidegek Szíriában. A hőmérő ritkán mutat tíz foknál melegebbet. Felhő ezúttal sem volt az égen, szikrázó napsütés terült el a lapos, végtelen tájon. A romos falak és a kövek mind-mind halványsárga színűek voltak, mert az ókori város 2300 évvel ezelőtti alapításakor a területet hatalmukba kerítő makedón származású görögök, a Szeleukidák mély kutakat fúrva képesek voltak a vízzel és az Eufrátesz folyó partjáról idehordott sárral homoktéglákat égetni. Dura-Európosz, mintha kaméleonként álcázná magát, ugyanolyan színű volt, mint a körülötte tengerként elterülő homoksivatag.

Az utolsó kör, ez jutott most Háled al-Aszaád eszébe, amikor meglátta közeledni az an-Nuszra három katonáját. Ma viszik el az utolsó szállítmányt, több kincs már nem maradt a homok alatt. A kurd ásó embereket innen több száz méterre, a romváros régi amfiteátrumában tartották fogva. Ha nem dolgoztatták őket, akkor mindig a földön hevertek, négyesével egymáshoz kötözve.

Ha jönnek a katonák, akkor ezek szerint most már jön a bejrúti is, ezt pontosan tudta a professzor. Az an-Nuszra csak vele dolgozott, csak a bejrútiban bízott. A libanoniak voltak az arab világ zsidói, egészen Amerikáig elnyúló hálózattal. Üzleteltek az afrikai polgárháborúk legveszélyesebb pontjain éppúgy, mint New York régiségnegyedeiben. A bejrútiak még ott is sefteltek, ahol az igazi zsidók már nem mertek.

Háled al-Aszaád nézte a felé sétáló lesoványodott katonákat. Szerencsétlen nyomorultak mind a hárman, gondolta magában. A hosszú évek óta tartó polgárháború kilúgozott, fásult barbárokká tette ezeket az embereket. Ha megöltek valakit, a szívük már nem vert gyorsabban, nem éreztek ezek már semmit. Kiürült, átmosott aggyal, holdkórosként vánszorogtak a földi létben. Nemcsak azok a százezrek voltak szerencsétlenek, akiket megöltek, hanem ők maguk is. Ezt gondolta a professzor. Koszos, zöld atlétatrikóban, ócska, 1970-es évekbeli, famarkolatú Kalasnyikovval a kezükben közeledtek felé. Az egyik, aki a fején szürke kafijját, fekete pánttal összekötött kendőt viselt, V betűt mutatott neki. Mintha épp győztes csatából érkezne, és most már békét akarna.

A professzor nem értette. De biztos azért a V betű, mert ennek a nyomorultnak is elege lett a sivatagi semmiből, és talán örül, hogy az utolsó szállítmánnyal ő is távozhat innen. A kurd rabszolgák nagy részét megölik majd este, az is V betűt érő győzelem lesz, védteleneknek osztani kicsit a halált. A következő ásatáshoz csak az erőseket viszik tovább, a többieknek, a mostanra legyengülteknek a puha púderhomok fogja felszívni a vérét.

– Kaja halak? – kérdezte ez a V betűt mutogató szerencsétlen. Hogy van? Hát hogy lenne…? A professzor megemelte a kezét és felé intett, mintha üdvözölné.

– Jól – mondta neki –, köszönöm. Ana bekhair, sukran.

Háled al-Aszaád előtt beduin pokrócokra kitéve kétezer éves római tárgyak hevertek. A bejrúti azt kérte, hogy az utolsó szállítmányban semmi se legyen húsz centinél nagyobb. A professzor persze értette. Mostanra már tisztában volt a csempészútvonalakkal, a működőképesekkel mindenképp. A kis méretű tárgyak az egyiptomi irányt jelezték. Hogy innen majd minden Kairóba kerül, onnan pedig Dubajba. Egyiptom számított a Közel-Kelet fő bútorbeszállítójának, ahonnan naponta konténerek tucatjaiban hajóztak a bútorok Dubaj felé, mert az ottani építkezések kiapadhatatlan étvággyal zabálták fel az egyiptomi olcsó, de mégis igényes kézművesbútorokat. A fiókokban, a kanapék ágyneműtartóiban, az apró piperedobozkákban és az íróasztalok kazettáiban húsz centinél nem nagyobb, kis helyen is elférő műkincsek utaztak.

A professzor előtt ritkaságszámba menő római kézitükrök, háziállatok nyakába akasztható bronzharangocskák, arany dobókockák, smaragd berakású varrógyűszűk hevertek. De voltak a beduin szőnyegeken a római légió jelével ellátott írótáblák és stylusok is, hegyes, szögre emlékeztető íróeszközök, melyekkel a rómaiak viaszfelületű táblákba kaparva jegyzeteltek. Az apró tárgyak közül a legértékesebb az a hat arany övcsat volt, amit a régészek római propellerként ismertek. Eredetileg a római katonák hordtak ilyesmit, méghozzá ennek a vasból készült változatát. Bőrövbe fűzték, így tudták egyre szorosabbra tekerni a derekukon, miután már felvették a fegyverzetüket, és a nehéz súlyt szorosan akarták rögzíteni. Később a római arisztokrácia egyik státusszimbóluma lett, légiós hadvezérek, kormányzók, császári helytartók viselték ünnepi díszként. Az olyan, ritkaságszámba menő drágakövekkel kirakott propeller, mint amilyen ez a hat övcsat volt, Amerikában külön-külön is sok százezer dollárt ért a feketepiacon.

Persze csak ha majd a frontvonalakon keresztül kijut innen Egyiptomba, onnan egy íróasztal fiókjában Dubajba, ahonnan pedig libanoni régiségkereskedők hamis papírjaival Amerikába. A libanoniak Dubajban indiai dokumentumokat szereznek, pontosabban hamisítanak majd, mintha az arany propellercsatok valamelyik indiai maharadzsa családjában kerültek volna elő. Ők ugyanis régebben nagy kedvvel gyűjtötték a római műtárgyakat. A lényeg, hogy a hamis igazolásokat 1970 előttre dátumozzák, mert csak azóta működik az UNESCO örökségvédelmi regisztrációja. Előtte nem létezett semmilyen nemzetközi nyilvántartás.

Ez a trükk persze nem segít majd azon a tárgyon, ami külön szőnyegen, selyempárnára állítva csillogott a szír régészprofesszor előtt, és ami többet ért, mint a körülbelül háromszáz apró tárgy együttvéve. Csatok, stylusok, tükrök, antik tűzgyújtó készletek, ezüst szemöldökcsipeszek és a többi, ezek mind-mind együtt sem voltak annyira értékesek, mint a hatalmas, majdnem egy méter magas, bronzból és aranyból készített akkád királyfej. Az éles orrú, homlokvértet viselő fejszobor, mintha emberarcú páncélsisak lenne, üres volt belülről. Egyetlen rés volt csupán rajta, pontosabban kettő, a messzire tekintő szemek helyén. Az évezredek során, amíg a homoksivatag mélyén pihent, a bronzból készült mélyvörös arc és a szakáll aranyhullámai összeértek. Így ma már különleges, sötétbarna ércszíne volt az elegáns, királyi fejszobornak.

Háled al-Aszaád korábban csak tankönyvekben látott hasonlót. Ilyen ép és gyönyörű akkád királyszobor, amennyire ő tudta, eddig csak három került elő. Az egyik Londonban, a British Museumban volt kiállítva, a másik New Yorkban, a Metropolitanben. A harmadik eltűnt, amikor a második Öböl-háború idején, 2003-ban kirabolták a bagdadi nemzeti múzeumot. És akkor ez most a negyedik. Az értékét nehezen tudta volna megbecsülni, mert az ilyesminek nem is nagyon volt. A bejrúti valószínűleg ezért hozza magával az amerikait, mert az majd el tudja dönteni, hogy mennyit ér. Meg persze azt is, hogy van-e bárki is a világon, aki meg meri venni. Ha kellhet valakinek, és persze ha az an-Nuszra meg tud állapodni a bejrútival az árban, akkor a fejszobor aligha juthat el Amerikába a szokásos útvonalon. Ahhoz túl nagy. És túl értékes. Ha egyáltalán oda viszik, mármint Amerikába. Meg persze, ha a bejrúti kísérője tényleg amerikai, nem csak mondják róla.

Al-Aszaád professzor azt gyanította, hogy az akkád királyfej valószínűleg épp a birodalomalapító Sarrukíné. Ez volt a legértékesebb és legkülönlegesebb tárgy, amit valaha is kiásott a föld alól. Nemcsak itt, Dura-Európoszban, hanem bárhol. Napokig a sátrában tartotta, és reggelenként a kempingágyából nézegette a fejszobrot, ahogy a bronz- és aranyszínek a felkelő nap beszűrődő fényeiben az akkád szokás szerint copfban összekötött hajfonatokon csillogtak.

– Már jönnek – kocogtatta meg érzéketlenül a dollármilliókban is nehezen kifejezhető értékű királyfejet az an-Nuszra ápolatlan, szakállas vadembere.

A professzor felemelte tekintetét a kétezer-ötszáz éves, kifinomult fejről, és ránézett erre a barbár arcra. Aztán a szeme követte a katona távolba mutató ujját, és most már ő is látta a kavargó porfelhőt, amit a páncélozott terepjáró maga után húzott a sivatagban.

Az amerikai hadseregtől használtan vett Humvee legalább száz kilométeres sebességgel száguldott feléjük a semmiből. Még két perc, és itt lesznek.

Tartalom

A New York-i emigrációban élő Márai Sándor naplóbejegyzése 1961. június 9-én

A szerző megjegyzése

Szabráta – Líbia

New York – Egyesült Államok, Metropolitan Művészeti Múzeum

Dura-Európosz – Kelet-Szíria

New York – Egyesült Államok, Metropolitan Művészeti Múzeum

Dura-Európosz – Kelet-Szíria

A Földközi-tengeren, 20 kilométerre Líbia partjaitól, Szabrátától

Róma – Olaszország

A Földközi-tengeren, 180 kilométerre Líbia partjaitól, Szabrátától

Róma – Olaszország

A Földközi-tengeren, 120 kilométerre az Olaszországhoz tartozó Lampedusa partjaitól

Marco története

Baidzsi – Irak

120 kilométerre Lampedusa partjaitól, Olaszország közelében

Baidzsi – Irak

Róma – Olaszország

Positano – Olaszország

Firenze – Olaszország, Villa Cora

New York – Egyesült Államok

New York – Egyesült Államok

Oberwil-Lieli – Svájc

New York – Egyesült Államok

Milánó – Olaszország

Firenze – Olaszország

Budapest – Magyarország

Oberwil-Lieli – Svájc

Róma – Olaszország

Berlin – Németország

Róma – Olaszország

New York – Egyesült Államok

Ronneby – Svédország

New York – Egyesült Államok

London – Egyesült Királyság

New York – Egyesült Államok

Az Atlanti-óceán fölött. Magasság: 11 500 méter. Útvonal: Párizs – New York

Firenze – Olaszország

Palm Beach – Egyesült Államok

Firenze – Olaszország

Palm Beach – Egyesült Államok

Agrigento közelében – Szicília, Olaszország

Palm Beach és New York – Egyesült Államok

Firenze – Olaszország

Agrigento közelében – Szicília, Olaszország

Firenze – Olaszország

Kartúm, majd Meroé – Szudán

Epilógus gyanánt

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

A szöveget gondozta Horváth Anita és Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Roboto – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Tektur – SIL Open Font License
Zilla Slab – SIL Open Font License