Ahhoz, hogy a Latte sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978 963 551 109 9

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© Szerencsés Dániel, 2022

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelés: Odin Fantasy Bt.

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Ez a könyv az író képzeletének szüleménye. Bármilyen utalás valós történelmi eseményekre, valós személyekre vagy valóságos helyekre csupán írói eszköz. A regényben megjelenő nevek, szereplők, helyek és történések, továbbá bármilyen hasonlóság valódi eseményekkel, nevekkel vagy emberekkel, legyen az élő vagy holt, teljes mértékben a véletlen műve.

„Az emberölés csak eszköz volt. Az volt az egészben a legrosszabb. Egyáltalán nem élveztem.”

(Jeffrey Dahmer)

Subspace

Jeges ásványvizet kortyolgatva nézem az embereket egy Liszt Ferenc téri étterem teraszáról, és kedvenc társkereső oldalam hirdetéseit görgetem a telefonom kijelzőjén. A valóság szebb, mint a retusált fényképek. Bármerre nézek, öröm pillant vissza rám: meztelen vállak, csupasz combok, kihívó, csábító tekintetek egy-egy napszemüveg mögül. Ruganyos, illatos testekre feszülő színes ruhák. Harmincnyolc évesen, sötét, méretre szabott nyári öltönyömben, csontszínű ingemben és fekete nyakkendőmmel szinte valószínűtlennek érzem magam ebben a kavargásban. Talán mert az is vagyok.

A szomszéd asztalnál huszonéves fiú ül, elmélyedve bámulja a telefonja kijelzőjét. Nem veszi észre, hogy a sarkon befordul egy karcsú, sötét napszemüveges lány, aki a kezében tartott fehér bottal fürgén tapogatja a járdát. Egy másik nő ellép az útjából, majd, amíg a zebránál a zöld jelzésre vár, beletúr hosszú, a napsugarak játéka miatt vörösesnek tűnő, szőke hajába. Gyors léptű fiatal pár sétál el a kávézó előtt, a fiú valamilyen hajóról beszél, a lány felnevet.

A telefonját böngészgető fiú felkapja a fejét, és körülnéz; mintha várna valakit. Tekintete megakad az előttünk görkorcsolyán elrobogó, rövidnadrágos lány izmos lábszárán. A görkoris lány kacéran csomót kötött a pólójára, hadd lássa a világ a köldöke fölé szúrt piercinget. Az ütközés előtti utolsó pillanatban kikerül egy piros ruhás, karcsú nőt, aki egy könyvesbolt kirakata előtt belefeledkezett a színes borítók látványába.

Alig tűnik el a görkoris lány az Andrássy út sarkán, egy szőke, harmincas nő siet el a terasz előtt. Göndör, félhosszú hajával a nyolcvanas évek ideálját idézi. Méretes, mégis ruganyos melle szinte kibuggyan a fehér topból. Telt, de tökéletes arányú testével a milói Vénuszra emlékeztet.

Borzongás fut végig a hátamon.

A látvány egy másik nyarat juttat az eszembe – anya izzadó testét az ágyon, keze hívogató mozdulatát.

Intek a pincérnek, és még egy ásványvizet kérek, sok jéggel.

Ráharapok a jégkockára, hogy a fogamba szúró fájdalomtól kitisztuljon az agyam. Mikor lesz elég végre? Ha a női szépség úgy hat ránk, mint a kábítószer, mennyi kell belőle egy aranylövéshez?

Anya volt az abszolút, megismételhetetlen és felülmúlhatatlan szépség. Aztán elment. Örökre. Miattam.

Én öltem meg, bár nem akartam.

Az emlékét viszont még akarattal sem tudom megölni.

A könyvesboltnál befordul egy hosszú combú, sötétbarna hajú lány. Egyenesen a terasz felé tart. Rámosolygok. A napszemüvegem mögött egy pillanatra lehunyom a szemem, felidézem a profilképeit. Nem ugyanolyan – fotóarcát a telefonja algoritmusa gyártotta fejkisebbítő, szemnagyobbító, ajakdúsító, bőrretusáló szűrőkkel –, mégsem okoz csalódást.

Visszamosolyog rám, leül az asztalomhoz, és elnézést kér a háromnegyed órás késésért. Kedves és közvetlen, mintha nem is egy társkereső oldalon ismerkedtünk volna meg pár napja. Gyorsan felidézem magamban a mottóját: „Egy nőnek is lehetnek mocskos vágyai!” A bemutatkozása: „Csinos, igényes lány vagyok. Sugar daddyt keresek. Imádom A szürke ötven árnyalatát. Csak akkor írj, ha érted, mire gondolok!”

Szerencsére az ujjai, amelyekkel a füle mögé igazít egy rakoncátlan hajtincset, ugyanolyan szépek a valóságban, mint az egyik szelfijén. Igazából mindegy is, hogyan néz ki a teste többi része. Számomra ő a Kéz.

Már az első üzenetemben megdicsértem a kezét. Később kiderült, egyedül él az albérletében, a szüleivel ritkán beszél. Ez is tetszett benne, de nem mondtam meg neki. Megkérdezte volna, miért fontos ez, én pedig nem akarok többet hazudni neki, mint amennyit muszáj.

A netes ismerkedésben éppen az a nehéz, hogy sokat kell hazudni. Nem rosszindulatból, hanem mert így kevésbé körülményes, mint elmagyarázni az igazságot. Nekem könnyű a dolgom: sokszor úgy érzem, hazugságszálakból fonták össze a lényemet.

Szégyenlősen letörli a homlokáról az izzadságot. Látszik rajta, hogy a legjobb formáját akarja nyújtani. A nyakán is nedvességcseppek gyöngyöznek a sűrű, hullámos haj alatt. Alig bírom megállni, hogy az asztal fölött közelebb hajolva bele ne szippantsak a levegőbe, hogy jobban érezzem karcsú, fiatal testének kipárolgását.

Kira vagyok, mondja, és kezet nyújt. Régóta vársz? Ne hari!

Rámosolygok.

István vagyok, és nem haragszom. Mondtad, hogy vizsgád lesz. Konkrétan miből is?

Elképzelni sem tudom, minek tanul valaki társadalomföldrajzot. Meg is kérdezem tőle, mi az. Nem érdekel, mit mond, az a lényeg, hogy ő beszéljen. Mindig ez a lényeg. Mindegyiknél. Attól oldódnak fel a legkönnyebben, ha a saját dolgaikról cseveghetnek, én pedig mindig eljátszom az érdeklődőt. Valójában semmi értelme az egésznek. Miért kellene megnyílnunk egymás előtt azután, hogy pár napnyi chatelést követően először látjuk egymást élőben?

Kirának más a véleménye, vagy talán csak azt szeretné kifejteni, mire gondolt, amikor a bemutatkozó szövegébe beleszőtte az „igényes” szót.

Képzeld, elfelejtettem kikapcsolni a telómat, és persze hogy apámnak vizsga előtt két perccel kellett rám csörögnie. Hogy megszerelték-e a vízvezetéket. Jól fel is húztam magam! Vizsga előtt, érted? Mondtam is annak a fasznak, miért nem tudott inkább nekem is egy normális lakást venni, mint a nővéreméknek? Két szoba a Lovag utcában? Még lift sincs! Mégis hogy akarja, hogy így a saját lábamra álljak?

Hümmögök. Itt aztán vannak igények…

Ugye? A nővéreméknek bezzeg járt a négy szoba Zuglóban, pedig semmit nem csinál, csak otthon ül a gyerekével. Most szüljek én is egy autistát, hogy a faterom meghatódjon, és kinyissa a pénztárcáját? Azt ugyan nem. Még egészségeset sem. Alapjában véve nem bírom a gyerekeket. Ezért is írtam az adatlapomon, hogy a pasinak ne legyen családja. Az a lényeg, hogy ne kelljen alkalmazkodnom. Meg hogy ne szeressen belém.

Somolyogva rákacsintok, mintha ugyanazt akarnánk.

Ez az utóbbi azért… komoly kihívás!

A bók hallatán elégedetten elmosolyodik. Megkérdezem, éhes-e. Rendelünk: nekem egy könnyű salátát, Kirának extra chilis wok-tálat. Nem is három, négy piros paprika jelzi az étlapon a csípősség fokozatát.

Közben folytatja a csacsogást, de alig figyelek oda. Már akkor eldőlt minden, amikor leült, és szembefordult velem. Ha nem tetszettem volna neki, félig oldalra fordulva helyezkedne el a széken, keresztbe téve a rövid szoknyája alól kivillanó combját. Valószínűleg számított rá, hogy ott is alaposan végigmérem, de a tekintetem eddig végig az asztal fölött maradt – a szemét és a száját figyeltem, a kezét, az ujjait.

Ha egy kis esze lenne, le sem ül, inkább védekező mozdulattal a mellkasához kapja azt a barna táskát, és elrohan.

Hagyom, hadd gondolja, hogy nekem is csak kölcsönbe adja oda magát; hadd higgye, élményeket gyűjtöget, és férfiakat próbálgat, mintha cipőt vásárolna. Egyetlen kérdése van, amire őszintén válaszolok.

Szóval, István, te tényleg fogorvos vagy?

Alapjáraton igen, felelem.

És… ööö… Nem alapjáraton?

A maxillofaciális sebészet és az implantológia a szakterületem.

Kira úgy bólogat, mintha tudná, mi az. Rávillantom a legszebb mosolyomat.

Kinőttek már a bölcsességfogaid?

Felvihog, és a szája elé kapja a kezét. Fogsora hibátlan, bár a két metszőfoga picit hosszabb az átlagosnál. Ha nem lennék fogorvos, észre se venném ezt az apró szépséghibát.

Inkább beszéljünk valami kellemesebbről!

Szerintem is, bólintok egyetértően. Már megszoktam, hogy a szakmámat csupa előítélet lengi körül.

A szomszéd asztalnál ülő fiú felnéz a telefonjáról. Figyeli Kirát, próbálja elkapni a pillantását, keresztbe tett lábára sandít, aztán engem néz a szeme sarkából. Megértem az irigységét: tisztán látszik rajtunk, sokkal könnyebben megkapom mindazt, amit egy férfi akarhat egy ilyen lánytól – sőt, csak azt.

Kira az adatlapja szerint húszéves – de az adatlapján mindenki hazudik. Ha esetleg pár évvel idősebb, akkor is van köztünk tizenöt-tizenhat év. Ez sem számít ebben a randiőrületben: ha egy radarernyőn látnám Budapestet, és a társkereső appok által összehozott találkozókat piros pötty jelölné, olyan lenne a város, mint egy bárányhimlős óvodás arca. Ha azokra szűkítenénk a keresést, akik BDSM oldalon ismerkedtek meg, mint mi, természetesen már kevesebben lennénk. Kira mestert keresett, aki elvezeti szexualitása magasságaiba és mélységeibe, nekem pedig olyasvalamire van szükségem, aminek ő csak hordozója.

A pincér kihozza a rendelésünket. Kira úgy veti magát a wok-tálra, mint aki három napja nem evett.

Nem túl csípős?, kérdezem aggódva.

Sokat sejtetően rám hunyorog.

Úgy szeretem, ha a fejem búbját is csípi!

Mohó lány. Amikor a pohara után nyúl, majdnem az ölébe löki a tányérján hagyott villát. Az asztal fölött átnyúlva villámgyors mozdulattal elkapom a villát, és ezzel megmentem fehér blúzát az olajos, paprikapiros mártástól, majd úriemberként úgy teszek, mintha nem történt volna semmi.

Kira gondosan megtörli a száját egy szalvétával.

Elhoztad, amit megbeszéltünk?, kérdezi, végre a tárgyra térve. Mintha az összes eddigi locsogással csak erőt gyűjtött volna a kérdéshez.

Kis híján felnevetek, mert ezt inkább nekem kellene tőle kérdeznem. Fölöslegesen persze, mert épp a vizespoharát forgató kezét bámulom, a harmatos üvegre tapadó, bársonyos ujjbegyeket, a manikűrözött körmöket, csuklóján a vékony aranyláncot.

Talán nem itt venném elő, felelem, mire halkan nevetni kezd. Mindent előkészítettem. Addig is, itt a desszert. Egy tábla csokoládét veszek elő a széktámlán lógó bőr válltáskámból. Kíváncsian nézi az édességet. Óvatosan tépd le róla a papírt!, mondom mosolyogva. Drága a csomagolás.

Megtapogatja. Zavartan elmosolyodik, amikor az alufólia és a papír közé pillantva meglátja a húszezreseket. Diszkréten a táskájába süllyeszti a csokit. Abból, hogy elnémul, érzem, mennyire tiszta még: csak most tudatosult benne, hogy eladta magát.

Kisegítem a zavarából.

Bízol bennem?

Megbízhatok benned?, kérdez vissza.

Széles mosollyal válaszolok.

Hát persze. Meglazítom drága, vastag selyemből készült nyakkendőmet. Akár ma, akár holnap – én mindig ott leszek neked bárhol, bármikor.

Bólint, anélkül, hogy a szemembe nézne. Nem is kérdezem meg tőle, vajon én bízhatok-e benne. Nem számít.

Intek a pincérnek, és amíg Kira feláll, és lesimítja combján a rövid szoknyát, szám sarkából diadalmas vigyort küldök a szomszéd asztalnál ülő fiú felé.

Irány a subspace?, kérdezem halkan.

Izgalmas utazás lesz, remélem, feleli Kira, a szemét lesütve.

Bólintok.

Élvezni fogod, ha tényleg szereted a kemény dolgokat.

Tegyél próbára!, feleli kihívóan.

Nem megyünk messze. Kira közben az évfolyamtársairól csacsog. Egymás mellett lépkedünk, a kezünk néha összeér. Voltak lányok, akik fél lépéssel előttem mentek, kezüket karba fonva, olyan merev testtartással, mintha karót nyeltek volna. Kira testbeszéde nem az elzárkózásról szól. Szerencsés lány; eddigi életében semmi olyat nem tapasztalhatott, ami felébresztette volna benne az emberek iránti bizalmatlanságot.

Elegáns kiskosztümje és fekete öltönyöm illenek egymáshoz. Ha valaki ránk néz, azt hiheti, kollégák vagyunk egy irodaházból, a vállamon lógó táskában pedig edzőtermi dolgok lehetnek – squash-felszerelés, akármi. Ha a nagyobbik táska lenne velem, már furcsábban hatna, de azt a névtelenül, pár órás búvóhelynek kibérelt lakásban, a szekrényben hagytam.

Nemrég felújított bérház előtt állunk meg a Kazinczy utcában. Valahogy szeretem az egykori gettót. Ezen a környéken régen emberek rettegtek a pincékben, most viszont már az egykori boltocskák helyén működő mulatókban, eszelős legénybúcsúkon kétes tisztaságú lányok nyalatják a mellükről a sört.

A komor lépcsőházban nem találkozunk senkivel. Amikor becsukom a lakás ajtaját, nem bírom leplezni a megkönnyebbültségemet.

Mi ez a nagy sóhajtás?, kérdezi Kira vidáman.

Örülök, hogy végre megint hűvös van, felelem, és gyorsan elmondom neki, merre van a fürdőszoba, merre a nappali.

Itt?, kérdezi a kispolgári ízléssel berendezett nappali ajtajában megtorpanva. Középkori kínzókamrákat idéző pincére számíthatott.

Itt fogsz utazni.

Mélyen a szemébe nézek, és megsimogatom az arcát.

Odabent, lélekben. A helyszín mindegy. Bízol bennem?

Igen.

Jól meggondoltad, Kira?

Nagyon kíváncsi vagyok, feleli. Nagyon, és ugye emlékszel arra, amit írtam, hogy hogyan...?

Megnyugtatom, hogy mindenre emlékszem.

Nem nézek rá, miközben levetkőzik a fürdőszobában. Lassan leengedem az ablakon a redőnyt, hogy csak néhány fénysugár szűrődjön be a réseken. Amíg lezuhanyozik, előveszem a szekrényből a fekete latexlepedőt. A nappali közepére terítem, és ráállítom az egyik széket. Megmozgatom: stabilan áll, nem nyikorog.

Meggyújtok egy füstölőt, és az ágyon ülve várom, hogy a lány elkészüljön.

Kicsit átrendezted a szobát, mondja belépve. Egyik kezével a maga köré tekert törülközőt fogja a mellénél, a másikkal vizes haját igazgatja. Frissen borotvált hónalja fehéren villan, akár a két ajka közt ragyogó fogsor. Tusfürdő illatának frissessége keveredik a szantál aromájú füstbe.

Minek az a fekete műanyag?

Ha túlságosan elernyednél.

Azt hiszi, érti a célzást. Megköszörüli a torkát.

Te nem vetkőzöl le?

Nekem nem kell levetkőznöm.

Felállok.

Tehát… Mindent átgondoltál, mindent megfontoltál?

Aha, feleli. Mondtam, hogy régóta szeretném kipróbálni.

Óvatosan válaszolok.

Meg kell kérdeznem, tisztában vagy-e azzal, hogy fájdalmat fogok neked okozni.

Bólint.

És nem úgy, mint a Szürkében.

Úgy veszem elő a táskámból a kesztyűt, a kendőt és a köteleket, ahogy egy vízvezeték-szerelő a szerszámait. Kirának a szeme se rebben, még akkor sem, amikor végül a vastag, rücskös nyelű bőrkorbács is előkerül. Kezdem azt hinni, hogy tényleg komolyan gondolja, és nem örülök ennek.

Először is, válassz egy biztonsági szót! Valami különlegeset és egyértelműt. Ha bármikor kimondod, azonnal abbahagyjuk.

Somogyi. Ez a professzor neve, akinél…

Ez nem tartozik rám, szakítom félbe. Írd alá ezt a papírt!

A zakóm zsebéből előveszek egy tollat és a lapot, amire még tegnap egy beleegyezési nyilatkozatot rögtönöztem.

Én már aláírtam. Neked is a valódi neveddel kell aláírnod.

Muszáj?

Épphogy átfutja a sorokat, aztán gondolkodás nélkül aláírja a lapot.

És mostantól… Hangosan csettintek egyet az ujjaimmal… Azt teszed, amit mondok, én pedig elviszlek oda, ahova vágysz. Ülj le a székre!

Azt hittem, az ágyon...

Utasítanom kell.

A székre ülj!

Ahogy leül, hatalmas pofont keverek le neki.

Mostantól akkor beszélsz, ha kérdezlek.

Hozza a szerepét: nem beszél vissza. Levetem a zakómat, és látványosan feltűröm az ingem ujját. Bokáját a szék lábához kötözöm, ügyelve arra, hogy a combját majd ne tudja összezárni. A karját hátrahúzom a támla mögé, könyökhajlatánál többször is átvezetem a kötelet, és megkötöm a támla mellett. Kira közben hol ökölbe szorítja a kezét, hol kinyújtja az ujjait. A gyűrűsujján gyöngyházszínű a köröm, egy apró, kék Swarovski kristály csillog rajta. A bokáit is a szék lábához kötözöm.

Még akkor sem gondolja meg magát, amikor felhúzom a fekete bőrkesztyűt. Bizalommal hintett izgalommal néz rám.

Bekötöm a szemét.

Megfogom a homlokát, finoman magam felé húzom. A kezem lesiklik nedves ajkára. Szájával az ujjaim után kap, de addigra már a nyakát fogom. Éppen csak annyira szorítom, hogy éreztessem vele a kiszolgáltatottságát.

Talán egy percig várok, az ujjamban érzem a nyaki verőér lüktetését, azután teljes erőből lesújtok a korbáccsal a combja közé. Felszisszen, teste összerándul, de nem ellenkezik. Nincs értelme lassan kezdeni, fokozással játszani, ezt akkor kell, ha valaki már tudja, mi vár rá. Nem fogom vissza magam, elszántan lököm Kirát a subspace felé. Ezt másképpen nem lehet csinálni, tartozom neki annyival, hogy esélyt adjak neki eljutni oda.

A teste újra és újra megfeszül, lassanként piros csíkok lepik el a combját, hasát, mellét. Nem mondja ki a biztonsági szót, nem is szisszen, amikor lecsapok rá. Ha mindenkinek ilyen magas lenne a fájdalomküszöbe, nem kellene aneszteziológust alkalmaznom a rendelőmben.

Mindkettőnkről ömlik az izzadság. Feljebb kellene kapcsolnom a klímát, de nem szabad kiesnem a ritmusból. Még mindig csak nyögdécsel, de egyelőre nem a kéjtől.

Kezem már görcsöl az erőfeszítéstől. Kira testén egyre vörösebb csíkok jelennek meg, amikor a torkából végre mély, artikulálatlan magánhangzók törnek fel. Szintet kell lépnem. Váratlanul abbahagyom a csapkodást. Kira erre halk nyögéssel reagál, mire a korbács bőrszálait végighúzom a mellén és a hasán, vénuszdombja fölött megfordítom, és a nyelét egy mozdulattal a hüvelyébe csúsztatom. Óvatosan teszem, de érzem, hogy nincs szükség óvatosságra: ellazult teste egyetlen mozdulatomra tövig befogadja a szerszámot. Biztos vagyok benne, hogy a szeme fennakad a kendő mögött. Lábfeje hegyes spiccbe rándul – most látom csak, hogy a bokáinál  feltörte a bőrét a kötél.

Ideje teljesítenem a kívánságát, amit tegnap olyan természetességgel írt meg üzenetben, ahogy más arról beszél, hogyan issza a kávéját. Kesztyűs kezemet az izzadságtól síkos mellére csúsztatom, ahol ujjaim közt úgy dudorodik ki a mellbimbója, mintha szét akarna pattanni. Zihálása csöndes és egyenletes, nem nyög, nem mondja a biztonsági szót, pedig már annyira keményen markolom, hogy csuklótól könyökig sajog a kezem. Közben mutató- és hüvelykujjaim között morzsolgatom a mellbimbókat – és ekkor végre meghallom zihálásában a kéjt.

A szék majdnem szétesik, amikor hátraveti a testét, és hosszú, súlyos sóhajtás tör fel a torkából. A teste elernyed, ahogy a kezemet végighúzom a karján, nyakán, halántékánál, homlokán. Újra és újra végigjárja a borzongás. Elernyedő testéből kicsúszik a korbács, és nagyot koppan a padlón. Mellkasa egyenletesen emelkedik, mélyvörösre horzsolt bőrén a bimbók olyan keményre duzzadtak, mintha pillanatokon belül tej fakadna belőlük. Teste még rándul egy utolsót, aztán lassan, elégedetten felsóhajt.

Megérkeztél, súgom a fülébe, miközben kioldom a nyakkendőmet. Isten hozott a világomban!

Köszönöm, suttogja. Halk, ziháló, nevetős boldogság tör fel belőle, de nem érik mosollyá.

Szorítom izzadó nyakát. Lehunyom a szemem. A legszívesebben a fülemet is bedugnám, hogy ne halljam a fojtott nyögést és a szék nyikorgását a szabadulni akaró test alatt.

Öt perc, míg a benne keringő impulzusok céltalanná válnak, és a végtagok nem rángatják tovább a szoros köteleket. Csak akkor engedem el, amikor nem moccan többé. Megtapogatom a pulzusát: kész.

Szemembe csorog az izzadság. Jó lenne pár percet pihenni, és igazán megérdemelnék egy vállon veregetést.

BDSM… micsoda marhaság! De hát… ha erre vágyott?

Előveszem a táskából mindazt, amit Kira nem látott: a szikét, a késeket és a csontfűrészt. A lepedőt a parkettára terítem, kioldom a köteleket, a testet a latexre fektetem. Gyorsan kell cselekednem, mielőtt a záróizmok ellazulnak. Feltételezem, hogy a lány mindent elintézett a fürdőszobában, amit ilyenkor szokás, de ez már majdnem egy órája volt, és nem lenne jó, ha most kezdene csurogni belőle a széklet és a vizelet.

Mennyivel könnyebb lenne, ha egyszerűen elvihetném azt, amire szükségem van, és nem kéne törődnöm a többivel! Ahogy térdelek, a combomra eresztem a kezet. Úgy érint meg, mintha Kira azt mondaná: Minden rendben, csak pihenek egy kicsit.

Kinyitom a szekrényt, és előveszem a nagyobbik táskát. Végigmérem Kira testét. Soha nem választanék kövér nőt, akármilyen szép. Egyszer az egyiket azzal ráztam le: „imádnám a karodat, de logisztikai okokból nem tudlak bevállalni”. Azt kérdezte, mi van, miért? „Mert nem tudnálak egy táskába gyömöszölni.” Megsértődött.

Felemelem a testet, a fürdőszobába viszem. Leeresztem, térdeplő pózba rendezem, úgy, hogy a feje és a karja a kádba lógjon. Jobb kezéről leveszem a karkötőt, megnyitom a csapot, és a szikével hosszan felvágom az alkarján az artériát. A kád alján zubogó víz rózsaszínűvé, majd pirossá válik.

Az órámra nézek. Fél ötig várnom kell.

Fáradt vagyok. Eszembe jut a csokoládé Kira táskájában. Ahogy kotorászok benne, a kezembe akad a telefonja és a pénztárcája. Kikapcsolt laptopjával ráérek később is foglalkozni, az iPhone-ból kiveszem a kártyát.

Most is érzem a kísértést, hogy megnézzem a személyit.

Nem szabad. Kira maradjon csak a Kéz.

Kiveszem a húszezreseket a csomagolásból. Még szerencse, hogy Kirának nem a mentás vagy sós-karamellás csoki volt a kedvence. A csokoládénak egészen hihető eperíze van.

Amikor visszatérek a fürdőszobába, az alsóteste már lila a megülepedett vértől, és a combján vastagon kirajzolódnak az erek. A kádban már nem piros a víz. Kicsit még hagyom, úgyis fogat kell mosnom az édesség után.

Kitapogatom az alkarcsontot. Háromujjnyival a csukló fölött kell vágni. Nem könnyű, mert a bal kezemmel kell fognom a fűrészt. A jobb kezemmel ki kell nyújtanom a karját. Kicsivel feljebb helyezem a szerszám élét.

Egy nő jobb keze. Ezzel fedezte fel a testét, ezzel írt, simogatott, evett, farkat vert, törölte a fenekét, tette be a tampont; ezzel főzött, ha ugyan ez az elkényeztetett kis dög valaha csinált ilyet. Talán más női test rejtekeit is megjárta. Két tenyerem közé szorítom, hogy felmelegítsem. Rálehelek.

A tiszta, ránctalan bőr selymét és az ujjak emberi aggyal leképezhetetlenül gyönyörű arányait többé nem szennyezi semmi.

Vajon fáj egy kéznek, ha egyedül marad? Jobb és bal kéz, sziámi ikrek, gazdájuk testén át összenőve. Förtelmes bűn lenne őket elszakítani egymástól.

Mindig meglep, mennyire nehéz egy emberi kéz. A sajátunk súlytalannak tűnik. Két kéz összetéve, mintha imádkoznának, még nehezebb.

Előveszem a hűtőtáskát. Olyan óvatosan teszem bele két új kincsemet, mintha törékenyek lennének.

A testnek azt a részét, amire már nincs szükségem, magzatpózba hajtogatom, bebugyolálom a latexlepedőbe, és óvatosan a táskába helyezem. A ruhákat is beleteszem, a táskát, a telefont, a pénztárcát és a papírt is, amit Vargavári Ágostonként írtam alá, mert ez volt a leghülyébb név, ami épp eszembe jutott. Egy pillanatig ismét hezitálok. Megnézzem az aláírását? Kinéztem belőle, hogy a valódi nevét írta oda… Nem. Inkább összetépem, és lehúzom a vécén.

Alaposan körülnézek a fürdőszobában. Nem hagyott ott semmit, csak a tusfürdőjét, amihez nem értem, de a biztonság kedvéért azt is a táskába dobom. A vécét is lehúzom még egyszer. Az előszobába vonszolom a táskát, előveszem a rongyot, a fertőtlenítőszert, a kinyitható nyelű felmosót, nagy csomag törlőkendőt.

Miközben takarítok, szentül megfogadom, hogy ezt a szadomazós hülyeséget soha többet nem játszom el senkivel. Még akkor sem, ha valamelyiknek megint ez lenne a titkos vágya. Túl sok utánanézés, túl sok hazugság, túl sok szerepjátszás… Persze neki ez volt a titkos vágya, én pedig bármire hajlandó vagyok azért, hogy boldoggá tegyek egy nőt.

Fél óra múlva már hűséges BMW X6-osomban ülök, az M6-oson haladok. A GPS szerint vagy két óra, amíg Dunaszekcső környékére érek. Addigra este tizenegy lesz. Félóránként megállok. Kidobott ruhadarabok, arany karkötő, összetört telefon, a pénztárca tartalma… Mindenhol csak egy-két apróságot hagyok hátra. A laptopot egy néptelen pihenőhelyen széttöröm, a darabjait az akácos mélyére szórom. A csontfűrész is ott marad valahol az út menti poros fűben.

A sodrás hajnalra már Horvátországba viszi a testét, hacsak nem süllyed a Duna mélyére már valahol Mohács és Batina között.

Nem megyek vissza Pestre. Murnán fogom tölteni a hétvégét, ahol felnőttem. Egyszerű, régi parasztház, mint a többi, mellette borospince két tucat öreg hordóval, amikben egészen más van, mint amit a többi pince rejt.

Alig várom, hogy a kezembe vehessem két új kincsemet. Közelebb jutottam a tökéletességhez. Egy nap majd átölelhetem, megsimogathatom, de leginkább csak csodálnám tökéletes tisztaságát, isteni lényegében megőrizve, miután megszabadítottam minden mocsoktól és fölöslegestől, apránként összegyűjtve a darabjait a tulajdonosuktól, akik méltatlanok hordozni.

Addig is, mi hiányzik a boldogsághoz? Zene. A hírrádió fecsegéséről MP3-ra váltok. Lustmord – kék, hideg, hűsítő hangok; illenek a Dunántúl felett már sötétedő éghez.

Várdomb mellett megállok egy percre, és nagyot szívok az esti levegőből. Előveszem a telefonomat, de rögtön újra el is teszem. Ma már nem megyek fel egyik oldalra sem, legfeljebb hogy kitakarítsak magam után – képeket, e-maileket és chateket kell törölni, profilokat váltani, újakat gyártani. Megvan az ideje a keresésnek, és megvan az ideje a nyugalomnak. Az óvatosságnak pedig mindig. Főleg most, a boldog megkönnyebbülés eufóriájában. Ilyenkor lehet nagyot hibázni, márpedig én nem fogok.

Legyek ura

A legyekkel kezdődött. Azzal, ahogy a pillanatragasztóval leragasztott kis testükből kiálló, cérnavékony lábaik vonaglottak. Később rájöttem, tisztább és egyszerűbb, de főleg élvezetesebb a potrohukba szúrt tűvel rögzíteni őket. Ha lett volna mikroszkópom, mind a hat lábukba szúrtam volna egy-egy tűt, hogy örömmel nézzem tehetetlen testük remegését. Néha azt kérdezem magamtól, felidézi-e a mostani azt a régi örömöt, amit csak egy gyerek felfedezésekre vágyó lelke érezhetett. Néha még beszéltem is hozzájuk, ahogy játék közben a gyerekek ismételgetik a felnőttektől hallott szavakat.

Nem mehetsz el. Ugye nem szeretnéd, hogy apa után benned is csalódjak, kisfiam?

A legyeken nem látszott a félelem. Egy undok rovart elpusztítani nem öröm: szükségesség, a természet rendje. Nem vagyok rossz ember, nem örülök, ha valami szépet pusztítok el. Sosem akarnék ilyet tenni. Nálam a szépség csak gazdát cserél: magamba szívom, abszorbeálom, hátha megértem, miért éreztem valakit szépnek, egyáltalán: mi a szépség, és miért éhezem rá csillapíthatatlanul. Ezért zavar Kéz és a többiek félelme; ők nem értik, nem érthetik: valójában megtisztelem őket azzal, hogy a lelkem részévé teszem azt, amit ők is a legtöbbre tartottak a saját testükön – különben miért mutogatták volna?

A legyek… Ahogy parányi lábukat dörzsölik, mint egy rosszban sántikáló gazember. Ahogy zümmögnek, kigúnyolva utánuk kapkodó ügyetlen kezemet. És amikor ott meredeznek, pillanatragasztóval a papírhoz rögzítve, lábacskáikkal kaszálva, már nem zümmögve… Vajon a halálfélelem a rovaroknak is a torkukra forrasztja a hangot?

Az öröm, amikor végre ott vannak előttem egy helyben, és nem repülnek sehová. Elkaptam őket, uralkodom rajtuk. Az öröm, amikor a gombostűt a potrohukba szúrom. Amikor nem szabadulnak többé.

Kozett volt a legyek királynője. Neve a Schiller utcai iskolában úgy illett a sok Niki, Vivi, Alexa, Bogi és Ivett közé, mint egy romantikus festmény a falakra mázolt graffitikhez. Az is furcsa volt benne, hogy nem szűk nadrágot hordott, mint a többi lány, hanem hosszú szoknyát, ami ügyes húzás volt, mert minden fiú tudta, hogy melyik lánynak milyen lába van, Kozett lábát viszont sosem láthattuk, így aztán mindenki azzal volt elfoglalva. Aztán egyszer megláttam, ahogy egyik lábát felteszi egy szemetesre a folyosón, felhúzza a szoknyáját, és megvakar egy szúnyogcsípést a térdén, én pedig úgy bámultam, mint egy felfedező, aki elsőnek pillantja meg Eldorádót a dzsungel mélyén. „Most mit nézel? – kérdezte. – Nem láttál még szúnyogcsípést?”

Mamlasz kamaszgyerek voltam, aki még nem tudott hazudni. Kinyögtem, hogy azt igen, de ilyen gyönyörű térdet még nem. Kozett úgy nézett rám, mint egy hülyére, nekem pedig először jutott eszembe, hogy a nők talán máshogy mérik magukon a szépséget, mint ahogy a férfiak látják őket. Legalábbis én.

Többtucatnyi légy köszönhette a halálát Kozett térdének, mert miközben a papírra rögzítve tehetetlenül kaszálták kis lábaikkal a levegőt, őt képzeltem a helyükbe, és azt mondtam nekik, amit anyámtól hallottam: „Ne ficeregj annyit, meglátod, mindjárt nagyon jó lesz.”

De csak nekem lett jó.

Kozett talán hálás lett volna, ha akkori testét nem csak az emlékeim között őrzöm meg. A Facebookon ráakadtam pár éve: felismerhetetlenül kövérré dagasztották az évek. Ha nincs ott a szekszárdi gimnáziumunk neve a tanulmányai közt, nem is hittem volna el, hogy ő az. A profilja tele volt motivációs idézetekkel a pozitív testképről. Nem jelöltem ismerősnek.

Kegyetlen évek

Az érettségi utáni nyár volt a legszörnyűbb. A megszokott csapat már kezdett széthullani, az új még messze volt, mint a szeptember. Korábban ritkán mentem el az osztálytársaimmal fesztiválokra és hasonló helyekre, ahol az éjszakák után túl gyorsan jön a hajnal. Szerencsés voltam, mert ha egy paraszthajszállal is, de megütöttem a mércét: felvettek az orvosira. Félelmetes volt belegondolni, hogy ezentúl minden másképp lesz. Pedig én legalább tudtam, mire számítsak az eljövendő években. Azok féltek igazán, akiknek erről fogalmuk sem volt, és a felnőttkor beavatási szertartásait – az első munkahelyi interjúkat és kirúgásokat, albérletkeresést és a többit – úgy élték meg, mintha csicskáztatta volna őket az élet. Akkor azt hittem, a Moby Dick miatt mentünk egy utolsót csapatni; ma már tudom, hogy a közös félelem hajtott minket arra a nyári fesztiválra.

Azt akkor már tudtuk, hogy a lányok érettebben gondolkodnak, mint mi. Az okosabbak legalábbis már a gimnázium második osztályában túl voltak azon, hogy a hasizmaink, a frizuránk és a nadrágunkat feszítő domborulatok alapján döntsék el, ki a jó pasi, és ki az, akit emberként értékelnek. A jövőtől azonban éppen úgy féltek, mint mi. Akkoriban egy kisvárosi közegben még a fiúknak kellett megtenni az első lépést. A szép lányok magukkal húzták a kevésbé szépeket, a jobb dumájú fiúk a bénábbakat. Ez nekem, mivel akkoriban inkább csak gondolkodtam, és nem beszéltem, kapóra jött.

Aztán kiderült, nem is kell sokat beszélni; akkor már nem is értettem, miért kattogtunk annyit csajozós szövegeken meg jó dumákon, ha egyszer a lányok a dörömbölő zenén át úgysem érthették, mit mondunk, és a legszellemesebb szövegből is csak az arcukba fröcsögött, sörszagú nyál maradt, mire a tudatukig ért valami, bármi – ha ugyan valaha is elért oda, mert ők sem voltak józanabbak, mint mi. Sőt.

A sört éppen a szaga miatt nem szeretem máig sem, rendesebb italra meg nem volt pénzem. Így maradtam egyedül józan a csapatban, ami lassan kezdett párokra bomlani, ahogy összekeveredtünk féltucatnyi nógrádi egészségügyissel. Sorsszerű volt, mert a fesztiválra tartva azon vitatkoztunk a vonaton, kik a nagyobb kurvák: az ápolónők vagy a tanítóképzősök. Nem mintha bármelyikünknek is lett volna közelebbi kapcsolata velük, de ha már valaki bedobta a témát, mindenki úgy tett, mintha épp múlt éjszaka zavart volna le egy édeshármast alul egy ápolónővel, felül egy tanítóképzőssel.

Nem tudom, mit mondott az a göndör hajú, ferde orrú, fekete szemű lány, aki a nógrádiak között ugyanúgy a szebb és karcsúbb barátnői farvizén úszott, ahogy én a magasabb és merészebb szövegű haverjaimén. A kocsmasátor zajában inkább csak a szájáról olvastam le, hogy Ivett vagyok. A banda a színpadon pedig már olyan hangerőre kapcsolt, hogy ő sem értette, amikor a fülébe kiabáltam, mit szeretnél inni? Megemeltem felé a teli, műanyag söröspoharat, amit fél órája markoltam anélkül, hogy beleittam volna, és még egyszer megkérdeztem. Még a testbeszédet is félreértette, mert kivette a kezemből a poharat, és mohón beleivott, aztán kiabált valamit, amit én nem értettem, és csak bólogattam, mire megfogta a kezemet, és maga után húzott, jó messzire, el a kocsmasátortól.

Közel volt a Tisza. Amikor láttam, hogy a folyópart felé tart, azon gondolkodtam, miről is beszéljek vele, mert a nyári csillagok alatt majd biztos beszélgetni akar olyan dolgokról, amiket a lányok mindig előhoznak ilyen éjszakákon. Például… Van-e az állatoknak lelke, vagy melyik Paulo Coelho-könyv a kedvencem? Nem zavart, hogy csúnya, mert akkor sem érdekelt volna, ha szép.

Az ösvényen sötét volt, de akkor sem veszíthettem volna el, ha nem fogja a kezemet. Csak az alkohol szagát kellett követnem.

Van nálad zöld?, kérdezte a vízparton. Könyörgök, mondd, hogy van! Basszus, látom rajtad, hogy van pénzed. Biztos van nálad egy kis zöld. Ne szívass, az ilyeneknél mindig van!

Nem volt nálam se zöld, se fehér. Talán azért nézett ki magának, mert józan lévén még egyenesen álltam a lábamon, amivel kitűntem a kocsmasátor előtt dülöngélő, sörszagú tömegből.

Oké... oké, tudom, hogy megy ez, mondta, és letérdelt elém. Lehúzta a farmerem cipzárját, és a szájába vett.

Talán csak videókon látta, hogyan csinálják, és nem is sejtette, hogy a farkamat végigkaristoló fogai ugyanolyan fájdalmat okoznak, mintha én a csiklóját rágnám.

A fájdalomtól előregörnyedtem, és ekkor megláttam a lábszárát a part menti homokban. Éreztem, hogy a farkam a fájdalom ellenére megdagad, pedig addigra már legszívesebben kitéptem volna magamat a szájából.

Nem láthatta fájdalomtól eltorzult arcomat, sem összeszorított szememet; nem tudhatta, hogy a retinámba égett a holdfényben fehéren ragyogó, meztelen, előttem térdelő lábak látványa.

A legyekre gondoltam, ahogy hátukkal a papírra ragasztva tehetetlenül mozgatták a lábukat, miközben a hasukba szúrtam a tűt. Megnéztem volna az arcát úgy, hogy őt is a hátára fektetem, mint a legyeket, és úgy hatolok belé, hogy közben lefogom, mintha ragasztó kötné a vízparti homokhoz.

Anyának szebb arca volt. Barna haja volt neki is, de kék szeme, és közben végig a szemembe nézett.

Vastag sugárban olvadtam a lány szájába. Öklendezve elfordult, és a homokba köpte.

Várj, maradj így!, mondtam lihegve. Felkaptam egy éles követ, és körberajzoltam vele a homokban térdelő vádlikat. Nézni akartam még, rá akartam jönni, mitől annyira szép ez a két egyszerű végtag, hogy a puszta látványuk is enyhíteni tudott a fájdalmamon.

Te mi a fasz vagy, helyszínelő?, kérdezte csodálkozva.

Gyönyörű lábad van.

Felállt, és lesöpörte a bőrére tapadt homokot.

Szóval? Most már adsz zöldet?

Mondtam már, hogy nincs nálam, feleltem.

Baszd meg, ez komoly? Leszoplak, erre nem adsz?

Nincs nálam fű, értsd már meg!

Hogy te milyen egy kibaszott geci vagy! Akkor miért mondtad, hogy van?

Nem mondtam.

De igenis mondtad, baszd meg! Amikor adtál a sörödből!

Be vagy rúgva. Szerintem menjünk vissza, és felejtsük el az egészet!

Jó lenne, mi?

Futni kezdett az ösvény felé.

Jó, rendben!, szóltam utána. Hány gramm kell?

Megállt.

Most szívatsz?

Közelebb léptem. A kezemben még ott volt a kő.

Nem, mondtam halkan.

Amikor belevágtam a halántékába, olyan hangja volt, mint amikor fejszét csapnak egy farönkbe: gyors, tompa reccsenés.

A homok nedves volt, és puha. Az összecsukló test zaja alig volt hangosabb, mintha a ruhánkat dobtuk volna le.

Egy pillanatra megmerevedtem. A zenekar éppen elhallgatott a színpadon. Nem mozdult semmi, csak a Tisza nyaldosta a partot néma tanúként. Valahol a távolban egy vonat zakatolt.

Lábammal a vízbe gurítottam a testet, arccal lefelé. Furcsa volt látni, hogy ugyanúgy lebeg a víz színén, mint a hordalékfa. Hamar eltűnt a sötét sodrásban.

Megkerestem a még nedves foltot, ahova kiköpött. Gondosam betemettem homokkal. Még egyszer megbámultam a szép formájú lábszárak körvonalát, a térdei után ott maradt két apró gödröt, és lejjebb a tornacipők orrainak nyomát. Sajnáltam, hogy el kell tüntetnem.

Már majdnem visszaértem az ösvényre, amikor rájöttem, hogy még mindig szorongatom a követ. Messzire hajítottam. A csobbanás hangosabbnak tűnt, mint a felvijjogó gitárriffek a fákon túlról.

Ideje volt visszamennem a színpadhoz, ha már pont ezért a zenekarért jöttünk ide.

Nem tudom, rajtam kívül bárki emlékszik-e még arra a koncertre. Már sok éve volt, és bennem is csak annyi maradt meg belőle, hogy végigtomboltam. A homokba mélyedő lábak körvonalát azonban máig pontosan látom magam előtt.