Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

Ez a könyv nem regény. Valóságos történet, a legapróbb részletekig. Semmit nem változtattam meg benne, sem az anya és három lánya leírását, sem a korrajzot, sem a körülményeket.

1.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

EPILÓGUS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Pierre Louÿs

EGY ANYA ÉS HÁROM LÁNYA

fordította:
ismeretlen

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-981-3 EPUB
ISBN 978-963-678-006-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Trois Filles de leur mère

első kiadás: 1926.
az elektronikus változat az 1990. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító az 1950. évi olasz kiadás borítója
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Ez a könyv nem regény. Valóságos történet, a legapróbb részletekig. Semmit nem változtattam meg benne, sem az anya és három lánya leírását, sem a korrajzot, sem a körülményeket.

1.

- Milyen rámenős maga! - mondta a lány. - Tegnap költöztünk ide, a mama, a nővéreim és én. Ma találkozunk a lépcsőházban. Megcsókol, behúz a lakásba, s az ajtó már be is csukódik... És itt vagyunk.

- Ez csak a kezdet - mondtam arcátlanul.

- Szóval így állunk! Nem tudja talán, hogy a két lakás egymás mellett van? S hogy a kettő között van egy használaton kívül helyezett ajtó? S nekem nem kell magával verekednem, ha ostobán viselkedik, uram. Elég, ha kiáltok: „Erőszak, mama! Szatír! Megtámadtak!”

E fenyegetőzéssel kétségtelenül az volt a célja, hogy megfélemlítsen. Ehelyett megnyugtatott. A gátlásaim eltűntek. A vágyam előtt szabaddá vált az út.

A tizenöt éves, fiatal lány sötét haját lófarokba fésülte, rendetlen blúzt, a korához illő inget és bőrövet viselt.

Karcsú volt, barna és remegett, mint egy gödölye, amit Leconte de Lisle fantáziája alkotott, összeszorította a lábát, s lehajtotta a fejét, anélkül, hogy a szemét lehunyta volna. Olyan volt, mintha meg akarna döfni a szarvával.

A szavak, melyeket az imént mondott, s az akaratossága felbátorított, hogy a magamévá tegyem. De nem hittem volna, hogy ilyen gyorsan mennek majd a dolgok.

- Hogy hívják magát? - kérdezte.

- X…-nek. Húszéves vagyok. És maga?

- Engem Mauricette-nek. Tizennégy és fél éves vagyok. Hány óra van?

- Három óra.

- Három óra? - ismételte meg eltűnődve. - Le akar feküdni velem?

Meghökkentem ettől a mondattól, amit a legkevésbé sem vártam, s hátráltam egy lépést, ahelyett, hogy válaszoltam volna.

- Hallgasson meg - mondta, s ujját az ajkára helyezte. - Esküdjön meg, hogy nem kiabál, s négy órakor hagy elmenni... Arra is esküdjön meg... De nem. A legszívesebben azt mondanám: esküdjön meg arra, hogy azt teszi, ami nekem örömet okoz... De hátha maga azt nem szereti... Inkább arra esküdjön meg, hogy nem tesz olyat, ami nem tetszik nekem.

- Mindenre megesküszöm, amit kér tőlem.

- Hiszek magának. Itt maradok.

- Igen? Hát igent mond? - ismételtem.

- Azért még nem kell úgy odalennie! - nevetett.

Kihívó és vidám volt, mint egy gyermek, megérintette, megmarkolta a nadrágom szövetét. Megtalálta benne, amit keresett, majd beszaladt a hálószobába, ahol levette a ruháját, a harisnyáját, a cipőjét... Aztán a blúzát a kezében tartva, kis fintorral megkérdezte:

- Teljesen levetkőzhetek?

- Akarja, hogy megesküdjek magának?... A lelkiismeretemre mondom...

- Nem lesz oka rá, hogy szemrehányást tegyen nekem - mondta, s tréfásan utánozta drámai hangsúlyomat.

- Soha!

- Nos... hát akkor itt van Mauricette!

Mind a ketten a nagy ágyamra zuhantunk, egymás karjaiban. A száját az enyémre szorította. Ajkai erőteljesen tapadtak rám, a nyelve összefonódott az enyémmel... A lány kis híján behunyta a szemét, majd hirtelen kinyitotta... Minden tizennégy éves volt rajta, a pillantása, a csókja, az orrcimpája... Végül elfojtott kiáltást hallottam, mintha egy kis, türelmetlen állat szólalt volna meg. A szájunk eltávolodott, újra összekapcsolódott, megint elvált...

És nem tudván pontosan, miféle titokzatos erények tiszteletben tartására esküdtem meg neki, csak úgy fecsegni kezdtem, hogy megtudjam a titkait, anélkül, hogy megkérdezném őket.

- Milyen csinos díszeket viselsz a melleden! Hogyan hívják ezt a virágárusok?

- Mellbimbóknak.

- És ez a kis prém, ami a hasad alatt van? Ez most a divat, hogy július hónapban is szőrmét viselnek a lányok? Talán fázol ott alul?

- Nem jellemző!

- És ez? Nem találom ki, hogy mi lehet.

- Ne találgass, ismételte meg ravasz arccal. Te magad fogod megmondani, hogy mi ez.

S az ifjúság szemérmetlenségével széttárta a combját, lába közé helyezte a kezét, s széttárta a húsát... A meglepetésem annál nagyobb volt, mert a testhelyzet merészsége nem készített fel egy ilyen feltárulkozásra.

- Ez szűzhártya! - kiáltottam fel.

- Méghozzá szép!

- A számomra tartogatod?

Azt gondoltam, nemet fog mondani. Bevallom, reménykedtem is benne.

Olyan áthatolhatatlan szűzhártya volt, melyekből volt szerencsém kettőt átszakítani. Sajnos! Sokat vesződtem velük.

Mauricette továbbra sem felelt, csak elhúzta az ujját az orra alatt, s közben gúnyosan mosolygott, mintha azt mondta volna, „Furulya”, vagy valami hasonlót. S minthogy még mindig a szemem elé tárta mindazt, amit nem volt szabad megérintenem, kötekedve kezdtem vele:

- Kisasszony, magának igen rossz szokásai vannak, amikor egyedül van.

- Honnan látod te ezt? - kérdezte, s összezárta a combjait.

E megjegyzésem sokkal jobban hatott rá, mint az, amit eddig mondtam. Jó kedve lett, mert kitaláltam valamit, amit így nem volt érdemes titkolnia: inkább hivalkodott vele. Bakfis mosollyal a számhoz dörzsölte a száját, s halkan ismételte:

- Igen. Magamhoz nyúlok. Magamhoz nyúlok. Magamhoz nyúlok. Magamhoz nyúlok. Magamhoz nyúlok. Magamhoz nyúlok.

Minél többet mondta, annál vidámabb lett. És ezt az első mondatot kimondva, a többi titkát is feltárta, mintha csak a jelet várta volna, hogy könnyítsen a lelkén:

- Meg fogod látni, hogyan elégülök ki.

- Valóban látni szeretném.

- Add ide a farkad.

- Hol van?

- Találd meg.

- Mihez nem szabad nyúlnom?

- A szüzességemhez és a számhoz.

A női szívhez három úton lehet eljutni... s minthogy különlegesen gyakorlott voltam a legnehezebb rejtélyek megfejtésében is... megértettem.

De ez az új meglepetés a torkomra forrasztotta a szót: semmit sem feleltem. Ostoba némaságba burkolóztam, s hagytam, hogy Mauricette maga magyarázza el a titkát. Mosolyogva szánakozó pillantást vetett rám, amely azt jelentette: „Istenem! milyen ostobák a férfiak!”, majd nyugtalankodni kezdett; s most már ő tett fel nekem kérdéseket.

- Mit szeretsz csinálni? Mit szeretsz a legjobban?

- A szerelmet, kisasszony.

- De az tilos... És mi az, amit egyáltalán nem szeretsz?

- Ezt a kis kezet itt, noha nagyon csinos. A világ minden kincséért sem kérek belőle.

- Sajnos én... s itt szörnyű zavarba jött... nem tudok szopni... A számat szeretnéd?

- De hiszen már nekem adtad a szádat, mondtam, s megcsókoltam.

Nem, ez nem ugyanaz a száj volt. Mauricette megzavarodott, nem mert megszólalni. Azt hitte, hogy minden elveszett. Itt volt az ideje, hogy újra mosolyt varázsoljak erre a szomorú arcra. Két kezem közül, mellyel magamhoz szorítottam, az egyiket egyszerűen arra a testrészre helyeztem, melyet reménytelenül kínált fel nekem. Mintha egyszeriben kitaláltam volna a vágyát, amit meg akart értetni velem.

A szerény gyermek rám nézett, s látta, hogy az arcom nem komoly; és hirtelen átalakult, amitől összerezzentem:

- Gazember! - kiáltotta fel. - Állat! Dög! Kurva! Disznó!

- Hallgass már el!

- Negyedóra óta úgy tesz, mintha nem találná ki, mit akarok, s kinevet, csak azért, mert nem tudom, hogyan fejezzem ki magam.

Újra jókedvű gyermekké vált, s halkan, az orromhoz dörgölve az orrát, azt mondta:

- Ha nem kívánnám magam is, megérdemelnéd, hogy felöltözzek.

- Mit kívánsz?

- Hogy a fenekembe hatolj! - felelte nevetve - Megmondtam neked. S még mindig nem mondtam el mindent. Nem tudok mindent megcsinálni, de el tudom mondani.

- Vagyis... nem vagyok biztos benne, hogy jól értettelek.

- Kívánom, hogy a fenekembe hatolj és harapdálj! Jobb szeretem a gonosz férfiakat, mint azokat, akik incselkednek az emberrel.

- Csitt! Csitt! De hiszen te ideges vagy, Mauricette!

- Ricette-nek hívj, amikor magadévá teszel.

- Nem fogom azt mondani neked, hogy „Mau”… nyugodj meg.

- Ezt csak egy módon lehet elérni. Gyorsan! Akarod?

Nem haragudott, sőt, még tüzesebb lett. Belecsókolt a számba, amit nyomban visszaadtam neki, s hogy bátorságot öntsön belém, ezt mondta:

- Úgy áll a farkad, mint a vas, de én nem vagyok puha, s a seggem lyuka nagyon erős.

- Nem használunk vazelint? Annál jobb.

- Azt már nem... de azért kitalálunk valamit!

Hirtelen hátat fordított nekem, a jobb oldalára feküdt, s megnedvesített ujjával játszani kezdett teste nyílásával, anélkül, hogy más előkészületeket tett volna. Majd egy szórakoztató mozdulattal bezárta szemérme ajkait, s jól tette, mert már azon a ponton voltam, hogy belé hatolok, az esküm ellenére. Ez a megnedvesített ujj elég volt a számra, de kevés volt nekem. Megbizonyosodhattam róla, hogy „nem puha”, s igaz az, amit közölt velem.

Már meg akartam kérdezni, hogy nem sebzem-e meg, amikor a száját az enyém felé fordítva valami egészen másról beszélt:

- Neked már volt dolgod szüzek fenekével.

- Miből érzed ezt?

- Már akkor meg mertem volna esküdni rá, amikor megláttad, hogy magamhoz szoktam nyúlni.

- Kis piszok! Hiszen egy szűz lányhoz képest a legvörösebb és a legnagyobb csiklód van, amit valaha láttam!

- S milyen kemény! - suttogta, s kedvesen rám nézett. - Nem mindig ilyen nagy... Ne nyúlj hozzá... Hagyd, majd én magam... Akarod tudni, miből érzem… hogy már jártál szüzek fenekében?

- Nem. Később.

- Nos, íme a bizonyíték! Azt is tudod, hogy semmit nem kell kérdezni egy szűztől, akinek a keze a lába között van, miközben a seggét gyömöszölöd. Esze ágában sincs felelni neked.

A mosolya kihunyt. A tekintete elrévedt. Összeszorította a fogát, és nyitva felejtette az ajkát.

Kis csönd után megszólalt:

- Harapj meg... Azt akarom, hogy harapj... Ott, a nyakamon, a haj alatt, ahogy a kandúrok a macskákat...

Aztán azt mondta:

- Visszatartom magam... alig nyúlok magamhoz... de… nem tudom megállni, élvezni fogok... Ó… élvezni fogok, te... hogy is hívnak?... kedvesem... Ne fogd vissza magad!... teljes erődből! mintha basznál!... Imádom ezt!... Még!... Még!...

A görcs megkeményítette, remegett tőle... Majd a feje lehanyatlott, s magamhoz szorítottam a gyenge testet.

Szerelem? Nem, csak egy órás fellobbanás. De magamban mégis csak azt kellett mondanom: a kutyafáját! s amikor Mauricette magához tért, több csodálattal, mint gúnnyal üdvözöltem.

- Belevaló lány vagy, ahhoz képest, hogy szűz.

- Azt meghiszem, felelte, miközben rám pillantott.

- Naiv gyermek! Szent ártatlanság!

- Érezted, milyen erős a seggem lyuka?

- Mint az orrszarvúé.

- Ezzel mindannyian így vagyunk a családban.

- Hogyan? Mit mondasz?

- Azt mondom el, hogyan engedjük át a hátsó felünket. És íme, így élvezünk hátulról.

Alkatából fakadó élénkséggel, egyetlen mozdulattal széttárta a combjait, melynek izmai kidomborodtak... Alig ismertem rá a vidékre.

- Elázott a virágoskert! - kiáltottam fel.

- Ehhez kell ám a kézügyesség! - mondta nevetve. - Fogd, adok neked valamit. Először felelj: szeretjük egymást? ... Igen… Van ollód?

Kihúzott egy selyemszálat a takaróból, s a hasára helyezte.

- A szüzességem tincse, vigyázol rá?

- Egész életemben... De jól válaszd ki a tincset. Ha azt akarod, hogy ne tűnjön fel senkinek, vágd le a leghosszabbat.

- Ó, hát ezt is tudod? - kérdezte csalódottan. - Gyűjteményed van már belőle?

Mégis levágta a tincset, vagy inkább a fékezhetetlenül összegöndörödött fürtöt. La Fontaine úr, a Francia Akadémia tagja írt egy költeményt „Lehetetlen dolog” címmel, mely az ifjúságot megtanítja arra, hogy egyes nők szőreit nem lehet kiegyenesíteni. Ő kétségtelenül megpróbálta... Az akadémikusok kéjelgő aggastyánok!

A zöld selyemszállal Mauricette összekötözte fekete fürtje szőreit, majd levágta:

- Íme egy huncutka, amit szűz lány nedve áztatott! - mondta.

Nevetésben tört ki, felugrott az ágyról, s egyedül bezárkózott a fürdőszobába... de ugyanolyan gyorsan kijött, mint ahogy eltűnt.

- Most már megtudhatnám... fogtam bele a mondanivalómba.

- Hogy mi miért vagyunk mind ugyanolyanok a családban?

- Igen.

- Zsenge gyerekkorom óta...

- Hogy te milyen jól beszélsz!

- Nevelőintézetbe adtak, mialatt a mama és a nővéreim pénzt kerestek férfiakkal, nőkkel, gyerekekkel, kurvákkal együtt... de voltak ott még fiatal lányok, öregasszonyok, majmok, négerek, kutyák, műfaszok és markotányosnők...

- És mi még?

- Ami csak belefér. Mindent csináltak. Akarod a mamát? Teresának hívják; olasz és harminchat éves. Neked adom. Kedves vagyok. Akarod a nővéreimet is? Mi nem vagyunk féltékenyek. De őrizd meg jól a fürtömet, és gyere vissza hozzám.

- Ricette: Azt hiszed, hogy nekem eszembe jut...

- Lárifári! Mind a négyünket szokták szeretni; de visszajönnek hozzám. Tudom, hogy mit beszélek - amikor nem nyúlok magamhoz.

Majd az ifjúság újabb nevetésében tört ki, megragadta a kezem, hozzám bújt és a lehető legkomolyabban mesélni kezdett:

- Tizenhárom éves koromig nevelőintézetben voltam, sok lánnyal együtt. Minthogy te annyi mindent tudsz, biztos arról is hallottál, milyenek az igazgatónők és felügyelőnők, akiknek az a sorsuk, hogy a kurva életüket a bennlakó lányok bordélyában éljék le.

- Kissé buzik?

- Ezt én nem merném mondani, felelte Mauricette bájos iróniával. S minthogy értesülésük volt arról, hogyan él a mamám, gondolhatod, hogy velem nem zavartatták magukat.

- Gyalázatos teremtések! Visszaéltek a tisztaságoddal? Megitattak a bűnök italával?

- Erőszakot követtek el rajtam! Megrontottak! - mondta tréfálkozva Mauricette, aki egyre magabiztosabb lett. - Négyszer rajtakaptak, hogy a kis barátnőimet simogatom...

- Vagyis te...

- A felügyelőnők elrejtőztek a kertben, a hálóteremben, a folyosókon, de még a tantermek ablakmélyedéseiben is, és leskelődtek! Nem is tudod milyen aljas tud lenni egy ilyen felügyelőnő.

- Ezért fizetik, nem?

- Annál rosszabb. De sokra mentek vele! Mi az, amit ki tudtak lesni? Csak néhány meghökkentő testhelyzetet, amit maguktól soha nem találtak volna ki! Végül barátnője lettem az egyik felsős lánynak, aki tíz leckében megtanított a szapphói szerelemre, úgy, ahogy ő tanulta...

- Vagyis?

- Megismertetett a művészettel, hogyan kell megtalálni a nők legérzékenyebb pontját. Hogy nem mindegy, hová dörgöli az ember a nyelve hegyét. Mindezt a lehető legjobban tudtam, amikor kijöttem a nevelőintézetből; sokkal jobban, mint az egyháztörténetet és a földrajzot. A felsős barátnőmmel minden sarokban találkoztunk; és a százhuszonötödik alkalommal elcsípett Paule kisasszony, a felügyelőnő.

- Ö rontott meg téged egy negyedórával később?

- Igen. A szobájában, a szoknyája alatt. Zárt nadrág volt rajta, tele gombokkal. És a disznónak milyen csinos kis cicája volt! A szőrök, a szűzhártya, a gomb, a szeméremajkak, minden tetszett nekem. Jobban szerettem őt nyalni, mint a barátnőmet. Pedig milyen gonoszak ezek a felügyelőnők!

- Romlott vagy. És még nem mondtál el mindent.

- Nem. Elfelejtettem valamit. Nem is tudta; milyen örömet tud szerezni egy nő a másiknak a szájával. Én tanítottam meg rá.

Itt Mauricette ostoba nevetésben tört ki, melytől majdnem az ágy lábához gurult, s olyan bájos volt, amikor elvesztette az egyensúlyát, hogy sietve pontot tettem a közjáték végére. Sokkal kíváncsibb voltam a jelenére, mint a múltjára.

Most rajtam volt a sor, hogy kimenjek a szobából, s bemenjek a fürdőbe. Túl sokáig voltam ott, mint ahogy illett volna? Mire visszajöttem, Mauricette már felöltözött, s épp a cipőjét húzta fel.

- Már elmész? - kérdeztem bánatosan.

- Nem teljesen. Itt hagyok magamból egy kis fürtöt. És nem megyek messzire: csak oda az ajtó mögé. Már nem emlékszel rá, hogy megesküdtél: négy órakor hagysz elmenni?

- Hajnali négykor!

- Délután, sajnos! - mondta a karjaimban.

Ahelyett, hogy elmenekült volna, még megölelt, megnyugtatott a bizalmával, aztán egy gyors mozdulattal elvált tőlem. Nem tudtam a szobámban tartani, sem pedig utolérni a lépcsőfordulóban. Nyitva találta az ajtajukat, beugrott és eltűnt.

2.

Fél órával később bejött hozzám az anya. Ahogy ránéztem, tudtam, hogy szerelmi regényem hirtelen bonyolultabbá vált.

Az anya sokkal szebb volt, mint a lánya... Emlékeztem a nevére: Teresa.

Hajlékony alakját alig takarta a könnyű pongyola, melyet viselt, visszautasította a felajánlott karosszéket, az ágyam szélére ült, s váratlanul megkérdezte tőlem:

- Seggbe baszta a lányomat, uram?

Nagyon nem tetszenek nekem az efféle kérdések, s nagyon kevés kedvem van az ilyen jelenetekhez. Nemes és lassú kézmozdulatot tettem, amivel semmit nem akartam mondani... De ő válaszolt rá.

- Ne tiltakozzon. Ő maga mesélte el nekem. Kikaparom a szemét, ha elvette a szüzességét; de maga csak azt tette, amit szabad volt... Miért pirult el?

- Mert maga szép.

- Ezt eddig nem tudta?

- Nem tudtam eléggé.

Nem szeretem a szószaporítást. Mauricette gyors távozásától olyan tűzbe jöttem, mint a vele való találkozástól. Egyébként a nőkkel szemben jobban szeretem a pantomimtudományomat gyakorolni, mint a vitakészségemet.

Teresa semmit nem tudott elmondani abból, amire készült. Egy veszélyes jelenet menetén változtatni kell, csak így lehet jól befejezni. Elfordítottam a kormányt, anélkül, hogy lassítottam volna. Egy másodpercig elakadt a lélegzete, jóllehet erősebb volt, mint én; majd összeszorította a combját és elmosolyodott. Mielőtt egy porcikáját is megérinthettem volna, már érzékelte a kezem indítékait s a szándékaimat; és kiolvastam a szeméből, hogy ez a hirtelen irányváltoztatás nem zárt ki a versenyből.

A mozdulatok nyelvén lezajlott párbeszéd családias hangulatot teremtett közöttünk.

- Mit szeretnél, hogy megmutassak neked? Hogy mi van a lábam között?

- A szíved! - feleltem.

- Azt hiszed, hogy az ott lenn van?

- Igen.

- Keresd meg.

Halkan nevetgélt. Tudta, hogy a kutatás nem könnyű. A kezem eltévedt a különleges szőrök dzsungelében, s egy időre utat tévesztettem. A combok tövén ugyanúgy nőttek a szőrök, mint a hason. Már kezdtem megzavarodni, amikor Teresa, aki túl ügyes volt ahhoz, hogy érzékeltesse, mennyire ügyetlen vagyok, levette a köntösét a blúzával együtt, hogy megvigasztaljon, vagy szórakoztasson, vagy talán, hogy egy második vigaszdíjban részesítsen.

Csodálatos, hosszú és telt, gömbölyű és barna test hullott a karomba. Két telt mell simult hozzám, mely a legkevésbé sem látszott anyainak, s nem hajlott le a súlya alatt. Két égő comb ölelt át, és én máris megpróbáltam…

- Nem. Még nem. Majd később a tied leszek.

- Miért?

- Majd azzal fejezzük be.

Fölém kerekedett. Átvette az irányítást; vette, és úgy éreztem, noha visszautasítja feltámadt vágyamat, mégis különleges gondoskodással vesz körül.

Megnémultam, s ő megérezte, hogy a teste uralkodik fölöttem. Új hangon fordult hozzám, miközben elhúzódott tőlem, megkérdezte:

- A számat akarod, vagy a fenekem?

- Mindenedet akarom.

- Márpedig a nedveimről le kell mondanod. Egy csepp sincs már az ölemben. Ma reggel túl sokat nyaltak.

- Kik?

- A lányaim.

Látta, hogy elsápadok. Mauricette képe jelent meg előttem meztelenül, amint ezeket a szavakat mondja: „Neked adom a mamát.” Már nem tudtam, mit érzek. Egy órával előbb még azt hittem, hogy Mauricette lesz a kalandom hősnője... De az anyja tízszer jobban lángra gyújtott. Ő ezt jobban megértette, mint én, s mint aki biztos hatalmában, maga alá hajlította a vágyamat. A szőreivel és a hasával simogatta szenvedélyesen merev húsomat, s közben volt képe megkérdezni:

- Nem akarod még egyszer Mauricette-et? Ő egész jó kis szerető. Ráadásul döglik érted. Igazán megtarthatnád. Akarod, hogy idehozzam? És szétnyissam neked a fenekét?

- Nem.

- Hiszen még nem ismered Lilit, a húgát, aki még sokkal gonoszabb! Ricette szűz és nem hajlandó szopni. Lili viszont mindent tud, és mindent szeret; tízéves. Meg akarod baszni? Seggbe akarod dugni? Vagy a szájában akarsz élvezni? S mindezt előttem?

- Nem.

- Nem szereted a kislányokat? Akkor szórakozz Charlotte-tal, a legidősebb lányommal. Három közül ő a legcsinosabb. A haja egészen a sarkáig ér. Olyan melle és olyan feneke van, mint egy szobornak. Övé a legszebb pina a családban; még én is izgalomba jövök tőle, amikor leveszi az ingét, pedig igazán nem vagyok buzi, imádom a feszt. Charlotte... Képzelj el egy szép barna lányt, akinek a teste lágy és forró, szemérem és bűn nélkül, ideális ágyas, aki elfogad mindent, mindenképpen élvez, s imádja a mesterségét. Minél többet kérsz tőle, annál elégedettebb. Akarod őt? Csak át kell hívnom.

Ez a nő maga volt a szerelmes ördög. Nem is tudom, mit adtam volna azért, ha a szaván foghatom, s az arcába kiálthatom, hogy „Igen!”. De amikor megfeszítettem az akaratomat, kinyitottam a számat és lélegzetet vettem... Teresa őszinte érdeklődéssel az arcán megkérdezte tőlem:

- Felizgatlak, ha mesélek róluk?

Ezúttal már dühbe gurultam. Fejéhez vágtam, hogy gúnyolódik velem, és sok mást is, és verni kezdtem. Hangosan nevetett rajtam, és kézzel-lábbal védekezett, lehetetlenné vált a nevetéstől, vaktában kapálózott. Ütésekkel és érintésekkel borítottam el, melyek semmiféle kárt nem tettek benne; majd e nevetéstől kétségbeestem, s nem tudván, hol csapjak rá, belemarkoltam a szőrébe és meghúztam... Ettől felkiáltott.

Azt hittem, megsebesítettem, s zavartan hullottam a karjába. Ezer szemrehányást vártam; de neki eszébe sem jutott, hogy olyasmit mondjon nekem, ami csillapítaná a lázamat. Nevetve tovább kiabált velem, s aztán mosolyogva vádolta önmagát:

- Mindez amiatt van, hogy olyan szőrös a fenekem. Fogadjunk, ha majd lefekszel Lilivel, vele nem tudod ugyanezt megtenni.

A közjáték véget vetett az erőszaknak, és siettette a végkifejletet. Teresa egy pillanatot sem habozott tovább, hanem megbocsátása jeleként felajánlotta a kegyeit. Minden előzetes megbeszélés nélkül tárulkozott fel, s én megcsodálhattam nőiessége ügyességét és a testtartást, mely felért egy cirkuszi mutatvánnyal.

Velem együtt a lágyékára feküdt, s felemelt combjaival megragadta a csípőmet, majd a kezét maga alá csúsztatta... aztán ott nem tudom, mit tett… majd úgy irányított, ahogy neki tetszett.

Egyes kurtizánok bűvésztudományukkal felfoghatatlan mutatványokra képesek... Úgy éreztem magam, mint egy ifjú, aki egy varázslónő kertjében ébred, s kis híján ekképp sóhajtottam: „Hol vagyok?”, mert az, aki elvarázsolt, mozdulatlan volt, s én azt sem tudtam, hol hatoltam be. Hallgattam, s a kétségeimen tűnődtem, melyek hagytak valami reményt a számomra. De a kétségeimet már az első szavaival eloszlatta.

- Ne foglalkozz velem, mondta. Ne mozogj. Ne próbáld megmutatni nekem, hogy neked is vannak ötleteid. Ricette említette nekem, hogy élénk a fantáziád; de most fütyülök rá. Amikor majd magadtól a fenekembe hatolsz, úgy elégülök ki, hogy nem nyúlok magamhoz. Hátulról akarok élvezni, s te ezt látni fogod! De nem akarok kielégülni.

- És ha jobban szeretem a te gyönyörödet, mint a sajátomat? S ha erővel kielégítelek?

- Erővel? - kérdezte Teresa. Meg ne próbáld, vagy egyetlen fenékmozdulattal kiürítem a herédet... figyelj csak!...

Őrjítő volt. Ülepének ereje és hajlékonysága felülmúlta minden más nőét, akit valaha a karomban tartottam. De mindez csak egy pillanatig tartott, aztán elmúlt a fenyegetés. A nő újra mozdulatlanná vált.

Érthető, hogy az érzékeim által keltett vihar ellenére nyomban el akartam távolodni Teresától, hogy így adjam tudtára, mennyire nem szeretem, ha lökdösnek.

Kijelentettem neki, hogy szépnek és különlegesen kívánatosnak tartom, de huszadik életévemet betöltve férfi, s nem gyermek vagyok; hogy nem lelem örömömet abban, hogy egy nő zsarnokoskodik velem; csakhogy mindezt nem tudtam, hogy hogy mondjam el neki, annyira fel voltam izgatva. Ő azzal felelhetett volna, hogy a fenyegetésemet; de semmit sem mondott, csak szelídebbé vált, miközben még mindig mosolyogva titkolta bizalmas gondolatait.

- Légy nyugodt, nem töröm össze a farkadat, mondta gyengéden. Szopogatom, érzed-e? A fenekem lyukával szopogatom.

Nem tudom elmesélni, hogy mit csinált. De ha a szájával végezte volna, akkor sem hatott volna jobban rám. Nehéz erről beszélni.

Figyelemmel kísérte, hogyan tükröződik az arcomon az, amit érzek, így nem volt szüksége arra, hogy megkérdezze, minek van itt az ideje, mert úgy tűnt, feneke mozgatásával éppen a csúcsig fokozta szorítását. Azt hiszem, valami olyasmit suttogtam, hogy „Gyorsabban!”, de ő nem egyezett bele. Halvány emlékem van csak ezekről az utolsó másodpercekről. A görcs elárulta a testemet, s olyan rángatózás jött rám, amiben elvesztettem az eszméletemet, így azt, ami akkor történt velem, hiába is próbálnám leírni.

Kétpercnyi csend után ez volt az első kérdésem:

- Mit tettél velem?

- Ügyeskedtem egy kicsit a fenekem lyukával, felelte nevetve. De hiszen neked már volt szerencséd hárulról nőkhöz...

- Igen. Egy órával ezelőtt. Egy egészen fiatal lányhoz, aki egészen jól viselte.

- Nem volt okod panaszra. Izmos, ugye? Most is vágtázott?

- De te...

- De én vagyok az első, aki ilyen módon leszopta a farkad. Tudni akarod, hogy csináltam? Majd holnap elmondom. Engedd meg, hogy felkeljek. Ezt is tudni akarod, hogy miért teszem? Hogy megszüljem a gyereket, akit épp az imént csináltál nekem: az én három lányom kishúgát.

…Amikor újra megjelent, Teresa még mindig meztelen volt és két kezével a haját igazgatta a tarkója mögött. Ifjú lévén nem tudhattam, hogy e mozdulattal nem annyira a hajszálait rendezgette, hanem a mellét feszítette ki, melyre büszke volt.

Soha nem tartoztam azon serdülők közé, akik rajonganak az érett nőkért: de egy harminchat éves, feltárulkozó asszony, amikor a lábától a feje búbjáig szép, „pompás darab”, ahogy a szobrászok mondják; „igazi nő”.

Mi minden volt még ez a nő? Tegyék föl e kérdést, s vitassák meg: e nő minden bizonnyal eltérő véleményekre ragadja a férfiakat.

A meztelen Teresa egy operai mezzoszopránra hasonlított. Megkérdezhetik: egy bordélyházi lányra? Egyáltalán nem. Azt mondhatják erre: hát e két típus nem egy és ugyanaz? Nem. Az egyik a nappal, a másik az éjszaka. És ha a színésznőket csak a dohányzókban folytatott beszélgetésből ismerik, egy szót se szóljanak.

A szép énekesnők, akik az ágyukban keresik meg a kenyerüket, a gyakran még náluk is szebb lányok között, akik szentimentális dalokat énekelnek, miközben egy vörös lépcsőn mennek fel, nincs más hasonlóság, minthogy mindkét típus könnyedén mutatkozik szinte teljesen meztelenül, s elviseli, hogy kurvának nevezzék.

A színházi lány minden erejével a szabadság felé tör. A bordélyházi lánynak rabszolgaságra van szüksége. Kettőjük közül látszólag az utóbbi mestersége szolgaibb. Valójában a komédiásnő azért lép a színpadra, hogy független szellemétől hajtva megszabaduljon a családjától vagy a szeretőjétől; a bordélyházi nő viszont beleveti magát a szolgaságba, mert jobban szeret más szeszélyének engedelmeskedni, mint a saját élete alakításával törődni.

A színházi lányok a színiiskola első évében már kívülről ismerik a francia nyelv összes szabadszájú kifejezését. Számukra semmiség két tucatot is felsorakoztatni egyetlen gondolat körül, mely egyet sem érdemelne; s még ahhoz is jól értenek, hogy a kiejtés szigorú szabályai szerint csoportosítsák a csúnya kifejezéseket. Velük ellentétben a bordélyházi lányoknak nincs érzékük vagy képességük a cinikus szavak használatához. A beszéd szabadsága éppoly kevéssé vonzza őket, mint az életé. Egy ismeretlen nő megítélésekor ki van zárva a tévedés: szeretkezés közben hallatott kiáltásaik elárulják, hogy a bordélyból jöttek, vagy az Odeon színházból; mégis, sok férfi téved, mert nem jut eszébe a kétfajta nő közti különbség.

Én azonban számos ok alapján találhattam ki azt, amit nem mondtak meg nekem. Teresa teste, jellemének fesztelensége s kifejezéseinek erőteljessége mind ugyanarra a múltra utaltak.

- Színésznő vagy? - kérdeztem tőle.

- Most már nem, de felléptem. Honnan találtad ki? Mauricette elmondta neked?

- Nem. De ez látszik. Nyilvánvaló. Hol léptél föl?

Anélkül, hogy válaszolt volna, mellém feküdt, a hasára. Gúnyolódni kezdtem vele.

- Majd holnap megmondod.

- Igen.

- Maradj velem addig.

- Holnap reggelig? Akarod?

Elmosolyodott, s én azt hittem, elfogadja az ajánlatomat. Még egy kissé fáradt voltam, de máris annyi vágyat ébresztett bennem, mintha régóta sóvárognék utána. Hagyta, hogy megöleljem, és azt kérdezte:

- Mit akarsz tőlem egészen holnap reggelig?

- Először is azt szeretném, ha élveznél.

- Ez nem nehéz.

- Ne mondd ezt, mert elkeseredem. Miért vagy ilyen tartózkodó?

- Mert az „ügyeskedésem” úgy sikerült, ahogy szerettem volna. Rajta! Mi mindent szeretnél még?

- Minden mást.

- Hányszor?

- Azt hiszem, veled nem is érdemes számolni. Akárhányszor sem esik nehezemre.

Teresa hosszú, néma pillantást vetett rám, melyek oly keveset árultak el a gondolataiból. És ez a nő, aki egyetlen kérdésemre sem akart felelni, gyakran a legváratlanabb vallomásokat tette, mintha a bizonyosság, hogy vonzódom hozzá, egyben a titoktartásomat is biztosítaná; de az is lehet, hogy más volt a szándéka: talán, hogy diszkrécióra kötelezzen akkor is, ha más forrásból tudom meg a titkait.

- Ricette elmondta, hogy megesketett, s te megtartottad a szavad. Elmondhatok neked egy titkot? Igen? Nos, Marseille-ben laktam a három lányommal együtt, egy lakásban. De eljöttem onnan, mert leváltották a rendőrkapitányt. Íme. Érted? … Itt egy ideig nyugodt lehetek, legalábbis azt hittem; minthogy van egy lányom, akinek parázs van a seggében, már az első nap bejött hozzád, hogy felkínálja neked... és rövidesen az anyja is megérkezett.

E szavaktól nevetni kezdett, részben azért, hogy meggyőzzön, a marseille-i történetnek nincs semmi jelentősége, de azért is, hogy jó kedvre hangoljon, mielőtt előáll a terveivel.

A nevetésről áttért a simogatásokra. Amikor már biztos volt az állapot felől, melyet előidézett, feltett egy váratlan kérdést:

- Nem vagy túlzottan ártatlan ahhoz, hogy tudd, hogyan kell bánni egy kislánnyal? Egy igazival, akinek nincs szőre, nincs mellbimbója; basztál már ilyen gyermekkel?

- Igen, de nem gyakran. Kettővel... vagy néggyel... ez minden. Kettő volt közülük valódi, ahogy te mondanád, de a másik kettő már kevésbé.

- Kettő, ez elég. Tudod, hogy egy gyereket nem úgy hágnak meg, mint egy nőt, s amikor a farkad hegyét a lyukába tetted, ez minden, amit a kicsi el tud viselni? Tudod ezt?

- Természetesen. Miért kérdezed ezt?

- Mert be fogom hozzád küldeni Lilit, s miután a mániád, hogy baszni akarsz, nem akarom, hogy megrongáld.

Azok a mindkét nemből való türelmes emberek, akik a nevelésemmel voltak megbízva, megtanítottak rá, hogy ha a bálon egy szépasszony, akit táncolni hívnak, így felel a fiatalembernek: „Táncoltassa meg a lányomat”, akkor nem szabad sem sajnálatot, sem örömöt, sem közönyt mutatni. A helyzet ugyanis igen bonyolult.

Én mindezt tudtam; de teljesen meztelen voltam, s ilyenkor az ember kevésbé jól nevelt, mint felöltözve. Ráadásul némiképp hasonlítok Nagy Sándorra. Szeretem átvágni a bonyolult csomókat.

- Azt hiszem, nem birkózom meg a feladattal. Taníts meg rá - mondtam Teresának.

Ettől meglehetősen ideges lett, s a fejét elfordítva nevetett.

- Olyasmit kérsz tőlem, amit még csak nem is láttál.

- Mutasd meg.

- De nem elölről. Elölről hatoltál belém. Most hátulról fogod látni a puncimat. Tudod, hogy most mit mondtam?