Szöveg © Erdős Zsuzsanna, 2025

Borító és grafika © Láng Anna

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2025

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

A kiadásért felel: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

ISBN 978-963-584-750-1

ISSN 2786-3670

Szerkesztette: Csapody Kinga

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Nyomdai előkészítés: Rácz Julianna

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ez a könyv részben valós személyeket mutat be, és valós történelmi eseményeken alapul, azonban a narratíva kedvéért a történet fikciós elemeket is tartalmaz.

A regényben szereplő alakok a fantázia szüleményei. Ez alól kivételt képeznek azok a személyek, akiknek rövid életrajza a történet végén olvasható.

ELŐSZÓ

Szatmári Flóra ujjai szinte elfehéredtek, annyira szorította az ölében tartott virágcsokrot, és másodpercenként a kétszárnyú hatalmas tölgyfa ajtó felé tekergette a nyakát, majd az emelvényen álló hosszú, zöld terítővel borított asztalra pillantott, amely körül még üresen ásítoztak a székek. Mikor jönnek már? Idegesen toporgott a lábával, szerencsére a szoknyája jótékonyan eltakarta a türelmetlenségének ezt a nyilvánvaló jelét. Időnként a nyakához kapott, mert ruhájának magas, keményített gallérja szinte fojtogatta. Ó, hogy gyűlölte az előírt kötelező ünneplőöltözetet! Tenyere izzadt az izgalomtól, már a nyakán is végigfolyt néhány izzadságcsepp, ami így, a gallérral találkozva szabályosan dörzsölte a bőrét. Mire véget ér az avatás, úgy kipirosodik, hogy hetekig kenegetheti majd, mire rendbe jön. Annak idején az intézetben a lányok mindig megcsodálták, és egy kicsit irigyelték is hamvas, hófehér bőrét, és csak ő tudta, hogy ez minden, csak nem irigyelni való, sokkal inkább átok. A leggyengébb napsugártól is sállal kellett védenie, mert a naptól jobb esetben szeplők, rosszabb esetben piros kiütések lepték el a karját és a nyakát is. Pedig hogy szerette azokat a nyári ruhákat, amik szabadon hagyták ezeket a testrészeit, legalábbis annyira, amit még az anyja és Dadus is illendőnek tartott. Neki azonban mindig egy vékony sálat kellett magával vinnie, bárhová ment, ha nem akart estére úgy kinézni, mint egy pulykatojás. Az intézetben legjobb barátnőjével, Dorogi Amálkával mindig arról álmodoztak, hogy feltalálnak egy csodakenőcsöt, ami egy csapásra eltünteti az undok szeplőket, és Amálka bőrét is puhává, selymessé varázsolja. A szabad foglalkozások alatt – a nevelőnők legnagyobb örömére – rendszerint a könyvtárat bújták, és természettudományos könyvekben kutakodtak hatásos gyógymódok után.

– Én már nem hiszek senkinek – vonogatta Amálka a vállát, holott ez szigorúan tilos volt, de a könyvtáros kisasszony épp hátat fordított. – Az öreg Boros doktor összesen egyfajta kenőcsöt ismer, azt írja fel mindenre – sóhajtotta, azzal lebiggyesztette szép vonalú száját.

Amálka különösen szép lány volt, szív alakú bájos arcával, dús, gesztenyebarna hajával és hosszú sűrű szempillák alól villogó sötétbarna, élénk szemével azonnal magára vonta a tekinteteket. Mindezek ellenére barátnője egyáltalán nem volt elégedett a külsejével. Ő szőke és kék szemű, de legalábbis zöld szemű szeretett volna lenni, mint Flóra. És szívesen elcserélte volna a bőrét is a barátnőjével.

– Meglásd, én orvos leszek, vagy legalábbis gyógyszerész – fogadkozott Amálka egy ilyen alkalommal –, én nem élem így le az életemet.

Azzal kigombolta a kézelője ujját, és a csipkét feljebb tolva megmutatta Flórának a bőrét, ami szinte szivárványszínekben pompázott.

Flóra döbbenten meredt rá. Egyrészt még ennyire csúnya sohasem volt a barátnője karja, másrészt még a gondolat is nevetségesnek tűnt. Még hogy orvos! Ugyan már! Hiszen a nőket be sem engedik az egyetemre. Körülnézni sem, nemhogy tanulni. Ez utóbbit szóvá is tette.

– Ahhoz fiúnak kellett volna születned – csóválta a fejét. – A nők számára tilos az egyetem.

– Ide hallgass – halkította le a hangját Amálka, és gyorsan körbepillantott, hogy nincs-e valaki hallótávolságon belül, majd még közelebb is hajolt Flórához –, kihallgattam múltkor apát, amikor azt fejtegette a barátainak kártyázás közben, hogy úgy látszik, mégis megnyitják az egyetemeket a nők előtt. Nem is olyan sokára…

Ezt hallva Flórának még a lélegzete is elakadt. Hitte is, nem is, amit Amálka mondott, de egy belső hang azt súgta neki, hogy mindez talán igaz lehet. Barátnője ugyan előszeretettel színezte ki a legapróbb hírt is, különös tehetsége volt hozzá, nem véletlenül ő írta mindig a legjobb fogalmazványokat irodalomórán. De mivel az apja vezető tisztséget töltött be a Vallás- és Közoktatásügyi Minisztériumban, Amálka pedig mindenekfelett szeretett hallgatózni, így Flóra hitelt adott ennek a hihetetlen hírnek.