Michael Bond

Paddington
külföldön

Peggy Fortnum illusztrációival

Mojzer Kiadó

Tartalom

Első fejezet  Paddington pakol

Második fejezet  Ügyintézés a bankban

Harmadik fejezet  Gondok a reptéren

Negyedik fejezet  Paddington, a mentőangyal

Ötödik fejezet  Paddington és a „pardon”

Hatodik fejezet  Egy kis horgászás

Hetedik fejezet  Paddington útra kel

Impresszum

Első fejezet

PADDINGTON PAKOL

Borzasztó nagy rumli volt. Paddington egyáltalán nem csodálta. Az a fajta mackó volt, aki vonzza a bajt, de amikor felállt és körülnézett a szobájában, el kellett ismernie, hogy ezúttal még önmagát is felülmúlta.

Mindent térképek és cetlik borítottak, nem is beszélve a sok baljós narancslekvárfoltról és a hosszú mancsnyomösvényről. A nyomok egy térképről indultak, amely a dunnáján hevert kiterítve. Nagy, Londont ábrázoló térkép volt, közepén, az első lábnyom mellett egy karika jelezte a Windsor Gardens harminckettőt, ahol a Brown család háza áll.

A nyomok déli irányba indultak a Brown-háztól, végighaladtak az ágyon, és áttértek egy másik térképre, az ágyat elhagyva pedig a következő térképen folytatódtak, amely a földön hevert az ágy lábánál. Onnan még mindig dél felé haladtak tovább, amíg el nem érték a La Manche csatornát, egészen a harmadik térképig, amely Franciaország északi partvidékét ábrázolta. A nyomok ott értek véget egy sütimorzsákból, narancslekvárból és piros tintából álló ragacsos kupacban.

Paddington nagyot sóhajtott, és szórakozottan a masszába tenyerelt. Megpróbált térdre ereszkedve, hunyorogva körülnézni a szobában, de ha lehet, a rendetlenség még nagyobbnak tűnt, mert ilyen alacsonyról csak dimbeket-dombokat látott.

Már épp visszaheveredett volna, hogy átgondolja a helyzetet, amikor csörömpölő tányérok és lépcsőn kopogó léptek zaja térítette magához.

Bűnbánó ábrázattal felpattant, és mindent az ágy alá söpört. Bár történetesen nagyon jó magyarázata volt a rumlira, biztosra vette, hogy sem Mrs. Brown, sem Mrs. Bird nem szeretné hallani, különösen nem reggeli idején, amikor mindenki rohan.

– Ébren vagy, Paddington? – kiáltott be Mrs. Brown, és kopogott az ajtón.

– Nem… még nem, Mrs. Brown – érkezett Paddington fojtott hangja, mert épp a lekváros üveget igyekezett a szekrény alá tolni. – Nem bírom kinyitni a szemem.

Mivel alapjában véve becsületes mackó volt, becsukta a szemét, és horkolt néhányat, de közben összeszedte a maradék holmiját. Kitapogatta a tollat és a tintát, majd jó öreg kalapja alá dugta, amit még jobban a fejébe húzott. Azután begyűjtötte a többi térképet, és tapogatózva átbotladozott a szobán.

– Mit jelentsen ez, Paddington? – kiáltott Mrs. Brown, amikor váratlanul kitárult az ajtó, és megjelent a mackó.

Paddington csaknem hanyatt esett meglepetésében, amikor meglátta, hogy ott áll Mrs. Brown a reggelijével.

– Véletlenül komódnak néztem, Mrs. Brown – magyarázta térképekkel teli mancsát a háta mögé dugva, és az ágya felé hátrált. – Alighanem tévedésből rossz irányba mentem.

– Azt elhiszem – felelte Mrs. Brown, és követte a mackót a szobába. – Életemben nem hallottam ennyi dübörgést meg csörömpölést.

Mrs. Brown gyanakodva nézett körül a szobában, de úgy látta, minden a helyén van, úgyhogy ismét Paddingtonra fordította a tekintetét, aki ekkor már az ágyban ült, és nagyon furcsa képet vágott.

– Biztos, hogy jól érzed magad? – kérdezte aggodalmasan az asszony, a mackó elé téve a tálcát.

Egy ijesztő pillanatra úgy tűnt Mrs. Brownnak, hogy valami piros szivárog Paddington bal füle mögül, de mielőtt megvizsgálhatta volna, a mackó még jobban a fejébe húzta jó öreg kalapját. Az asszonynak sehogy sem tetszett a dolog, és megtorpant az ajtóban, hogy vajon nincs-e mégis valami baj, Paddington ugyanakkor azt kívánta, bárcsak kimenne már. Olyan sietősen pakolt össze, hogy elfelejtette visszatenni a tintatartóra a fedelét, és már ázott a feje.

Mrs. Brown sóhajtva csukta be az ajtót. Tudta már jól korábbi tapasztalataiból, hogy Paddingtonból képtelenség magyarázatot kiszedni, ha olyanja van.

– Ha engem kérdez – jegyezte meg Mrs. Bird, amikor Mrs. Brown visszatért hozzá a konyhába, és beszámolt Paddington furcsa viselkedéséről –, nem az ifjú mackó az egyetlen a házban, aki különösen viselkedik. Ez mind a tudja, miért van.

Mrs. Brownnak egyet kellett értenie. A Brown-házban előző este óta minden a feje tetején állt.

Az egész akkor kezdődött, amikor Mr. Brown egy nagy rakás térképpel és színes szórólappal állított be és közölte, hogy Franciaországba viszi őket vakációzni.

A Windsor Gardens harminckettőből pillanatok alatt eltűnt a megszokott nyugalom és béke.

Vacsoraidőtől lefekvésig másról sem beszéltek. Régi strandlabdákat és fürdőruhákat szedtek elő a használaton kívüli komódok fiókjaiból, terveket szőttek, Mrs. Bird pedig máris nekilátott kivasalni egy kisebb hegynyi ruhát a nagy napra.

Paddington különösen lázba jött. Amióta a Brown család tagja, sokszor vitték már egynapos kirándulásokra, amiket nagyon élvezett, de igazi vakáción még nem volt, és már nagyon várta. Ráadásul Mr. Brown egy nagylelkű pillanatában rábízta a térképeket és az útitervet.

Paddington eleinte nem volt benne biztos, hogy jó valami olyan komoly hangzású dolog felelősének lenni, mint az útiterv. De miután Judy elmagyarázta neki, hogy egyszerűen csak listát kell írnia arról, hová mennek és mit csinálnak majd, hamar meggondolta magát. Szerette a listákat, és a „tennivalók listája” nagyon izgalmasan hangzott.

– Attól tartok – jegyezte meg Mrs. Bird sötéten, mosogatás közben megvitatva a témát Mrs. Brownnal –, ha medve úrfi lesz a térképfelelős, mind a két hetünk rá fog menni. Sorskísértés. Ki tudja, hol kötünk ki?!

Mrs. Brown ismét felsóhajtott.

– Sebaj – mondta, de már másutt járt az esze –, legalább jó a kedve. Tudja, mennyire szeret írogatni.

– Hmm – felelte Mrs. Bird. – A nyakamat rá, hogy telefirkálja a lepedőt. Még hogy útiterv!

Nagyot horkantott, és komor pillantást vetett a plafonra, oda, ahol Paddington szobája volt az emeleten.

Mrs. Bird az ágyneműmosás során már rég megtanulta, hogy Paddingtont és a tintát a legjobb távol tartani egymástól. De ezúttal fölöslegesen aggódott, ugyanis Paddington éppen ebben a pillanatban fejezte be az írást. Az ágyában ült, mancsában egy jókora papírlapot tartott, és figyelmesen tanulmányozta.

A lap tetején nagy, piros betűkkel az alábbi cím állt:

PADINGTUN UTI LY1ZETEI

utána az egyedi mancslenyomata, hogy igazolja az eredetiséget.

Paddington nem tudta biztosan, hogy kell a jegyzet szót leírni, és Mrs. Brown szótárában sem találta meg, hiába nézte végig a ly betűt. Bár ez csöppet sem lepte meg. Nem volt valami jó véleménnyel a szótárakról, sokszor járt úgy, hogyha szeretett volna kikeresni valami különösen nehéz szót, sehol sem találta.

A jegyzet ezzel kezdődött:

7 há – Kiadós Reggeli

majd így folytatódott:

8 há – Indulás otthonról (Windsor Gardens)

9 há – Nassss

10 há – 10 órai

Paddington még egyszer átolvasta a listát, aztán hozzáírta még, hogy 12 há – érkezés a reptérre – ebéd, összehajtogatta a lapot, és eltette a bőröndje titkos rekeszébe. Sokkal nehezebb volt megtervezni egy vakációt – főleg egy külföldit –, mint képzelte, így arra jutott, nem tehet mást, mint hogy megvitatja a kérdést Gruber úrral.

Néhány perccel később, egy gyors mosakodás után lesietett, elvette a bevásárlólistát Mrs. Birdtől, fogta a gurulós kosarát, és elszántan csillogó szemmel távozott otthonról.

Gruber úr Paddingtonhoz hasonlóan rajongott a kakaóért és a puffancsért, és gyakran elbeszélgettek tízórai közben. Gruber úr fiatalabb korában sokat utazott, így Paddington biztos volt benne, hogy öreg barátja mindent tud a külföldi vakációkról.

Gruber úr éppúgy felvillanyozódott a hírtől, mint Paddington, gyorsan az üzlet privát traktusába vezette barátját a lószőrrel bélelt kanapéhoz, amelyet a fontos beszélgetéseikre tartott fent.

– Milyen csodálatos meglepetés, Mr. Brown! – mondta, miközben tejet melegített a tűzhelyen. – Kétlem, hogy sok mackó tölthetné a szabadságát külföldön, használja ki! Ha bármiben segíthetek, csak szóljon!

Gruber úr kakaót főzött, és komoly arccal, figyelmesen hallgatta végig Paddingtont.

– Meg kell mondanom, az útiterv összeállítása aránylag nagy tehernek tűnik egy ifjú medve vállának – jegyezte meg, és egy gőzölgő csésze kakaót nyújtott át Paddingtonnak, cserébe egy puffancsért. – Meglátom, mit tehetek.

Azzal minden átmenet nélkül négykézlábra ereszkedett, és a kanapé mögötti, régi könyvekkel teli dobozban kezdett keresgélni.

– Úgy fest, mostanság mindenki külföldre megy nyaralni, Mr. Brown – állapította meg, és adogatni kezdte a könyveket Paddingtonnak. – Meglehetősen nagy volt a kereslet a Franciaországról szóló könyvekre, de remélem, hogy hasznosnak találja majd ezeket.

Paddington szeme egyre jobban elkerekedett, ahogy nőtt mellette a könyvrakás, és majdnem leesett a székről meglepetésében, amikor Gruber úr egy régi fekete svájcisapkával a kezében váratlanul felállt.

– Kissé nagy – szabadkozott, és a fény felé tartotta a fejfedőt –, meg van rajta egykét molyrágta lyuk. De valódi francia, használja egészséggel.

– Köszönöm szépen, Gruber úr – hálálkodott Paddington. – A molylyukak jól jönnek a fülem miatt. A mackófül nem túl hajlékony.

– Remélem, hogy hasznát veszi ezeknek – jegyezte meg Gruber úr, és nagyon elégedettnek tűnt, amikor meglátta Paddington arckifejezését. – Sok könyvre lesz szüksége, ha útitervet akar készíteni, és jobb biztosra menni. Külföldön sosem tudhatja, mi fog történni.

Gruber úr ezek után azt kezdte ecsetelni, mi mindent láthat majd Paddington, amíg oda van, és jó időbe telt, mire vendége az utolsó kakaócseppet is letörölte a bajszáról, és indulásra készen felállt. Gruber úr társaságában mindig csak úgy repült az idő, mert ő mindenről sokkal érdekesebben beszélt, mint bárki más.

– Azt hiszem, lesz mit írnia a jegyzetfüzetébe, Mr. Brown – állapította meg Gruber úr, ahogy segített Paddingtonnak bepakolni a kosarába. – Alig várom, hogy elolvashassam!

Paddington egyre izgatottabb lett, miközben búcsút intett, és a cókmókja súlyától nyögve elindult a Portobello Roadon. A kosár olyan nehéz volt, hogy alig lehetett irányítani, és Paddington többször majdnem nekiment az út szélén sorakozó standoknak.

Egyébként is annyi minden járt a fejében, hogy azt sem tudta, mivel kezdje. Különösen azt várta, hogy felpróbálhassa a svájcisapkát, és Gruber úr némelyik könyve is fölöttébb érdekesnek ígérkezett. Végül úgy döntött, leül kicsit pihenni, és mindet szemügyre veszi.

Saját kalapját a földre tette, óvatosan fejére igazgatta a svájcisapkát, azután egyesével kivette a könyveket a kosárból.

Az első egy szótár volt. Azután egy francia szakácskönyv következett, tele olyan receptekkel és színes képekkel, hogy összefutott a nyál a szájában. A következő könyvben térképeket látott, és tájékoztatókat arról, hogy mit érdemes megnézni és csinálni, ezt pedig egy csomó képeskönyv követte.

Utoljára egy nagyon komoly kinézetű, bőrkötéses kötet akadt a kezébe, melyen ez állt arany betűkkel: „Hasznos kifejezések külföldre utazóknak”.

Mielőtt kivette a kosárból, átszaladt az úttesten, és a közeli lóitatóban megmosta a mancsát. Gruber úr megkérte, hogy nagyon vigyázzon erre a könyvre.

Mikor visszaért, ismét leült, és tanulmányozni kezdte. Különleges volt, nem emlékezett rá, hogy valaha látott volna hasonlót. Mindjárt a borító belső oldalán egy rajz régimódi kocsiszerűséget ábrázolt, amit négy fehér ló húzott, és a könyv tele volt példamondatokkal arra, hogy miként kell kérdéseket feltenni franciául, illusztrációkkal kiegészítve.

Nemsokára annyira belemerült a könyvbe, hogy azt is elfelejtette, hol van. Az „Utazás” című fejezetben volt egy különösen érdekes mondat, ami azonnal felkeltette az érdeklődését. Így szólt: „A nagymamám kiesett a postakocsiból, és segítségre van szüksége.”

Paddington úgy vélte, biztosan jól jön majd, ha menet közben Mrs. Bird kiesne Mr. Brown kocsijából, ezért többször elismételte, és közben úgy hadonászott a mancsával, mint a képen látható illető.

Amikor felpillantott, csodálkozva látta, hogy kisebb tömeg veszi körül, és az emberek érdeklődéssel figyelik.

– Én aszondom – szólalt meg egy férfi, aki a kerékpárjára támaszkodva feszülten tanulmányozta Paddingtont –, hogy egy hagymaárus medve. Minden évbe’ átgyönnek Brötánybó’ – tette hozzá jól értesülten, a tömeg felé fordulva. – Egy madzagon tartsák a hagymájukat. Biztos látták má’. Ezé’ brekegett franciául.

– Túrót! – mondta egy másik férfi. – Ez nem francia vót! Rohamot kapott. Eszelősen dobá’ta a karjait. Különben is – tette hozzá diadalmasan –, ha hagymaárus medve, hun a hagymája?

– Biztos elvesztette – kotyogott bele másvalaki. – Ezért olyan ideges. Megmondom, ahogy van, szerintem elszakadt a madzagja.

– Bárki rohamot kapna – vélekedett egy hölgy –, ha ilyen messzire jönne, és elveszítené a hagymáját!

– Ezt mondom! – kiáltotta az első férfi. – Szerintem francia rohama vót. Gyönge népség ez. A kűfődiek folyton idegeskednek.

– Inkább ne fogd meg! – fordult egy másik hölgy a kisfiához, aki kinézte magának Paddington sapkáját. – Nem tudhatod, merre járt.

Paddington szeme egyre jobban kerekedett, ahogy hallgatta a tömeget, és mélységesen megbántottnak tűnt ettől az iménti megjegyzéstől.

– Hagymaárus medve! – kiáltotta végül. – Nem vagyok hagymaárus medve. Én egy külföldre készülő medve vagyok, és épp most jártam Gruber úrnál!

Azzal összeszedte a cókmókját, és elsietett. Nagy felbolydulást hagyott maga után.

Befordult a Windsor Gardens sarkán, és közben rosszalló pillantásokat lövellt a válla fölött a tömegre, de ahogy közeledett a harminckettes szám ismerős zöld ajtaja felé, töprengő arckifejezést öltött.

Amíg a küszöbön állt, és hallgatta a hallon végigsiető Mrs. Bird lépteit, arra jutott, hogy mindent összevetve jó munkát végzett aznap délelőtt.

Jobban belegondolva tetszett neki, hogy francia medvének nézték, még akkor is, ha csak hagymaárusnak. Minél többet gondolkodott, annál elégedettebb lett. Biztosra vette, hogy a térképek, prospektusok és Gruber úr könyvei segítségével valóban nagyszerű „tennivalókat” talál ki a Brown családnak.

Második fejezet

ÜGYINTÉZÉS A BANKBAN

– Paddington különösen elegáns ma reggel – vélte Mrs. Bird.

– Jaj nekem! – felelte Mrs. Brown. – Igazán? Remélem, nem sántikál valamiben.

Megállt Mrs. Bird mellett az ablaknál, és a tekintetét követve elnézett arra, ahol egy kis, kék kabátos alak sietett a járdán.

Most, hogy Mrs. Bird mondta, Paddingtonnak tényleg volt valamiféle kisugárzása. Még távolról is figyelemreméltóan nettnek és jólfésültnek tűnt. Jó öreg kalapját sem húzta a fülére, hanem hetykén a fejére csapta, felhajtott karimával, ami fölöttébb szokatlan volt. Még a kopott kofferjét is mintha átpolírozta volna.

– Ráadásul nem is a szokásos irányba indult – jegyezte meg Mrs. Brown, mivel Paddington a sarokhoz érve óvatosan hátrapillantott a válla fölött, majd jobbra fordult, és hamarosan eltűnt szem elől. – Mindig balra megy.

– Ha engem kérdez – mondta Mrs. Bird –, az ifjú medve forral valamit. Szokatlanul viselkedett a reggelinél. Nem kért repetát, és fura arccal állandóan az újságra sandított Mr. Brown válla fölött.

– Nem csoda, hogy fura képet vágott – felelte Mrs. Brown. – Henry újságjából én sem értek soha egy szót sem.

Mr. Brown London üzleti negyedében dolgozott, és reggelinél mindig egy nagyon komoly újságot olvasott, amiben értékpapírokról, részvényekről és egyéb pénzügyekről volt szó, amit a Brown család többi tagja szerfölött unalmasnak talált.

– Mindenesetre rendkívül különös – folytatta Mrs. Brown, ahogy átmentek a konyhába. – Remélem, nem talált ki megint valamit. Tegnap szinte egész este a pénzügyeivel foglalkozott, ami sokszor rossz előjel.

Mrs. Brown és Mrs. Bird nagy erőkkel dolgozott a közelgő vakáció előkészületein, és mivel már csak néhány nap maradt az indulásig, még sok volt a tennivaló. Ha nem olyan elfoglaltak, talán összerakják a dolgokat, ám a készülődéssel járó rohanásban hamarosan megfeledkeztek Paddington különös viselkedéséről.

Paddington épp a Portobello piac környékén járt, mit sem sejtve róla, micsoda feltűnést keltett, és hamarosan egy impozáns épülethez ért, amely némileg távolabb állt a többitől. Magas, szorosra zárt bronzajtaja volt, a bejárat fölött pedig nagy arany betűkkel ez állt: FLOYDS BANK.

Brownék és Gruber úr kivételével nem sokan tudtak Paddington bankszámlájáról, mivel gondosan őrzött titok volt. Néhány hónapja kezdődött a dolog, amikor Paddington talált egy hirdetést Mr. Brown egyik régi újságjában, amit kivágott és félretett. A hirdetésben egy atyai külsejű, pipázó férfi közölte, hogy ő Mr. Floyd, elmagyarázta, hogy a rábízott pénz után úgynevezett „kamatot” fizet, és minél tovább van nála a pénz, annál többet ér.

Paddington szerette az előnyös üzleteket, és valóban nagyon előnyösnek tűnt pusztán azzal keresni, hogy egy helyben hagyja a pénzét.

Brownéknak olyannyira tetszett az ötlet, hogy Mr. Brown ötven pennyvel meg is toldotta a mackó karácsonyi és születésnapi apanázsát, és hosszas vívódás után Paddington is kiegészítette még tíz pennyvel a heti puffancsra valóból. Mindez összeadva kerek öt fontot és huszonöt pennyt tett ki, így egy nap Mrs. Bird elkísérte Paddingtont a bankba, hogy számlát nyisson.

Paddington ezután napokon keresztül a szemközti kapualjból figyelt, és gyanakvó pillantást vetett mindenkire, aki bement a bankba vagy épp kijött onnan. De miután egy arra járó rendőr elzavarta, annyiban hagyta a dolgot.

Azóta, bár rendszeresen utánaszámolt a befektetésének, nem járt a bankban. Titkon kissé nyomasztotta a sok márvány és polírozott fa, így örült, amikor a közeli toronyóra nagy sokára elütötte a tízet, és még mindig egyedül ácsorgott a bank előtt.

Amikor az utolsó bim-bamok is elültek, hallotta, hogy elhúzzák a nagy ajtók reteszeit, ezért odasietett, hogy belessen a levélrésen.

– Nunu! – szólt rá a portás, amikor meglátta Paddington kalapját a résen keresztül. – Nem veszünk semmit, fiam. Ez bank, nem kocsma, semmi szükség lézengőkre.

– Lézengő? – ismételte Paddington, és a meglepetéstől elengedte a levélrés fedelét.

– Jól hallotta – morogta a portás, kinyitva az ajtót. – Összeleheli a kopogtatókat. Osztán nekem kell kisuvickolnom.

– Nem vagyok lézengő! – kiáltotta Paddington méltatlankodva, és meglobogtatta a betétkönyvét. – Én mackó vagyok, és Mr. Floydhoz jöttem a megtakarításom miatt.

– Jaj nékem! – sopánkodott a portás, közelebbről szemügyre véve Paddingtont. – Bocsánatáért esedezem, uram! Mikor megláttam a szőrös arcát a levélrésen keresztül, összetévesztettem azokkal a szakállas csavargókkal.

– Semmi baj – felelte Paddington szomorúan. – Gyakran összetévesztenek velük.

Miután a portás kitárta előtte az ajtót, a medve udvariasan megemelte a kalapját, és bement.

Mrs. Bird már sokszor sulykolta Paddingtonba, milyen bölcs dolog bankban tartani a pénzt az ínséges időkre, és mennyire jól jön az majd neki valami különleges alkalomra. Miután előző este végiggondolta a helyzetet, Paddington arra jutott, hogy egy külföldi vakáció nagyon is különleges alkalom, és újból alaposan áttanulmányozva a hirdetést arra jutott, két legyet üt egy csapásra. Persze, mint oly sok ötlet, ami tetszetős a takaró alá bújva, világos nappal már közel sem tűnt olyan jónak.

Most, hogy a bankban volt, lelkiismeret-furdalása támadt, amiért nem konzultált előbb Gruber úrral, és abban sem volt biztos, hogy Mrs. Bird örülne neki, hogy pénzt vesz ki a megkérdezése nélkül.

A pultnál sorakozó fülkék egyikéhez sietett, a bőröndjére mászott, és átlesett a pult fölött. A másik oldalon ülő úr kissé meglepődött, amikor hirtelen felbukkant előtte Paddington, és feszülten a vészcsengő felé nyúlt.

– Szeretném kivenni a félretett pénzemet egy különleges alkalomra – mondta Paddington fontoskodva, és átnyújtotta a férfinak a betétkönyvét.

Az úriember megkönnyebbülten nyúlt érte, és egyik szemöldökét felvonva a fény felé tartotta. A borítója tele volt vörös tintával írt számításokkal, nem is beszélve két aggasztó kinézetű lekvárfoltról.

– Attól tartok, tegnap este történt egy kis baleset a takaró alatt az egyik lekvárosüvegemmel – magyarázta Paddington hadarva, a férfi tekintetét látva.