A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
A Manual For Cleaning Women
Farrar, Straus and Giroux, 2015

Copyright © Lucia Berlin, 1977, 1983, 1984,
1988, 1990, 1993, 1999
Copyright © Estate of Lucia Berlin, 2015
Published by arrangement with Farrar,
Straus and Gioux, LLC, New York

Előszó © 2015 Lydia Davis

Hungarian translation © Bíró Júlia, 2017

Magyar kiadás © 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Rodrigo Corral

Második, elektronikus kiadás
ISBN 978 963 676 763 1

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Nádor Zsófia
Szerkesztette Merényi Ágnes
A szöveget gondozta Kiss Béla
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Lydia Davis
„A sztori a lényeg”
Előszó

Lucia Berlin elbeszélései elektromosak; sercegnek és pattognak, mint mikor két áram alá helyezett villanydrót összeér. Hatásukra megélénkül az olvasó elméje is: elbűvölik, megigézik, minden szinapszisában szikráznak a kisülések. Olvasni pedig éppen így szeretünk: dolgoztatva az agyunkat, érzékelve szívünk minden dobbanását.

Lucia Berlin prózájának lüktetését részben a ritmus adja – hol zökkenőmentesen, nyugodtan, kiegyensúlyozottan, ráérősen, könnyedén halad, hol szaggatottan, jelzéssé redukálva, sebesen. Részben a márkanevek sajátos használata: Piggly Wiggly (létező szupermarket), Beenie-Weenie finomság (konzervben kapható virslis bab), Big Mama harisnyanadrág (érzékeltetve a narrátor hatalmas méretét). Villamosság vibrál a felkiáltásokkal tűzdelt párbeszédekben is: „Szűzanyám!”, „Akármi legyek!”. Akárcsak a jellemzésekben: a telefonközpontosok főnöknője Thelma viselkedéséből állapítja meg, hogy közel a munkaidő vége: „Félrecsúszik a parókád, és kezdesz csúnyán beszélni.”

És hát ott a nyelv maga, a szavak. Lucia Berlin szakadatlanul figyel, fülel. Érzékeny minden hangzásra, mi pedig általa ízlelgetjük a szótagritmusok zamatát vagy egyes hangalakok tökéletes összecsengését az értelemmel. A dühös telefonközpontos „csapkodva, csattogva viharzik föl-alá”. Egy másik novellában Berlin „rekedten károgó, esetlen varjak”-at idéz meg. Egy 2000-es keltezésű levelében ezt írta nekem Coloradóból: „Hótól nehéz ágak törnek reccsenve a tetőn, falat ráz a szél. Mégis oltalmazó tér, mintha erős hajón, dereglyén vagy vontatón ülnél.” (Halljuk meg a ritmust, a bújtatott rímeket.)

Történetei tele vannak meglepetéssel is; váratlan kifejezések, meglátások, fordulatok, humor, mint például a Viszlát című elbeszélésben, amelynek hőse Mexikóban él, többnyire spanyolul beszél, és némi szomorúsággal jegyzi meg: „Természetesen itt is van saját énem és új családom, új macskáim, új vicceim. De újra meg újra próbálom felidézni azt, aki angolul voltam.”

A Panteón de Doloresben nehéz anyával küzd a gyermek narrátor – akárcsak több másik novellában:

Egyik este, miután Byron elment, anyám bejött a hálószobába, ahol ő meg én együtt aludtunk. Tovább ivott, közben potyogtak a könnyei, és firkált, szó szerint összefirkálta a naplóját.

– Minden oké? – kérdeztem végül, és akkor pofon ütött.

A Kedves Conchi elbeszélője fanyar humorú, intelligens egyetemista:

Ella, a szobatársam… Bárcsak jobban kijönnénk egymással! Az anyja minden hónapban postán küldi el neki a Kotex intimbetéteit. Oklahomából. Ella dráma szakos. Istenem, hogy fogja valaha is eljátszani Lady Macbethet, ha egy kis vérrel sem bír megbirkózni?

A meglepetés hasonlat formájában is jöhet – Lucia Berlin elbeszélései bővelkednek hasonlatokban. Bejárónők kézikönyvében ezt írja: „Egyszer azt mondta, azért szeret, mert olyan vagyok, mint a San Pablo Avenue.” Azzal tovább is lép egy még meglepőbb hasonlathoz: „Ő meg olyan volt, mint a berkeley-i hulladékgyűjtő.”

És ugyanolyan lírain írja le a (berkeley-i vagy chilei) hulladékgyűjtőt, mint egy vadvirágos rétet:

Bárcsak lett volna buszjárat a telepre! Olyankor mentünk oda, amikor már nagyon hiányzott Új-Mexikó. Kopár, szeles, és a sirályok úgy vijjognak, mint az estifecskék a sivatagban. Az ég rád borul, és körülvesz. Szemeteskocsik dübörögnek, nyomukban gomolyog a por. Szürke dinoszauruszok.

Ez a konkrét képiség mindvégig a valós, fizikai világba ágyazza az elbeszélést: a szemeteskocsik „dübörögnek”, a por „gomolyog”. A kép néha szép, néha nem szép, de rendkívül kézzelfogható: nemcsak az eszünkkel és a szívünkkel, hanem az érzékeinkkel is megtapasztaljuk a történetet. A történelemtanárnő izzadságszaga, penészszagú kardigánja a Jó és rosszban. Egy másik novellában „puha, olvadozó aszfalt… por és a zsálya” kerül egymás mellé. A darvak „kártyalapsurrogás-szerű hang kíséretében” szállnak fel. „Mészkőpor és leander.” Egy másik elbeszélésben „vadnapraforgók és lila gyomok” vannak; jobb napokat látott szegénynegyedben nagyra nőtt nyárfák, amelyeket évekkel azelőtt ültettek. Mindig figyelt, ha csak az ablakból is (amikor már nehezen mozgott): ugyanabban a nekem írt 2000-es levélben a szarkák „zuhanórepülésben” vetik magukat az almapépre, mint „gyors fekete-vízkék villanások a havon”.

A leírás kezdődhet romantikusan – „milyen jó lenne látni a parroquiát Veracruzban, a pálmafákat, a lampionokat a holdfényben” –, de ezt, akárcsak a való életben, hamar száműzi a flaubert-i realista részlet, melynek Berlin oly éles szemű megfigyelője volt: „[és látni] a kutyákat és a macskákat a táncosok fényes lakkcipői között”. Még nyilvánvalóbb, mennyire e világi író ő, amikor egyszerre látja a közönségest a rendkívülivel, a közhelyeset vagy csúnyát a széppel.

Mint mondja, vagy mondja egyik narrátora, édesanyja tanította arra, hogy jó megfigyelő legyen:

Úgy néztél, emlékszünk rá, hogy semmi el nem kerülte a figyelmedet. Ezt adtad nekünk. A nézésedet.

De meghallgatni nem tudtál. Talán öt percet adtál, ha valamit el akartunk mesélni, aztán belénk fojtottad a szót: „Elég.”

Az anya a szobájában ivott. A nagyapa a szobájában ivott. A kislány külön-külön hallgatta palackjuk kotyogását a tornácon, ahol aludt. Így volt egy novellában, de talán a valóságban is – vagy talán nem más a novella, mint az éles szemmel megfigyelt valóság eltúlzott formája, amely annyira mulatságos, hogy hiába érezzük benne a fájdalmat, az elbeszélés módja paradox gyönyörűséget szerez, és ez a gyönyörűség nagyobb, mint a fájdalom.

Lucia Berlin sok novelláját saját élete eseményeiből merítette. Halála után egyik fia így vélekedett erről: „Mama igaz történeteket írt; nem feltétlenül önéletrajziakat, de olyanokat, amelyek vele is megtörténhettek volna.”

Sokan úgy beszélnek a Franciaországban autofictionnak nevezett szépirodalmi formáról, mintha új lenne, hogy egy szerző okosan, művészi leleménnyel, de szinte változtatás nélkül emeli át saját életének válogatott epizódjait a valóságból, miközben Lucia Berlin kezdettől fogva, már a 60-as években is ezt vagy ennek egy válfaját művelte. Mark fia így folytatja: „Családi történeteinket, emlékeinket lassan átformálta, kicsinosította és olyannyira megszerkesztette, hogy már nem tudom, mi történt valójában. Nem számít, mondta Lucia: a sztori a lényeg.”

Egy-egy novella megformálása közben természetesen megváltoztatott ezt-azt az egyensúly vagy a szín kedvéért – események részleteit, leírásokat, időrendet. Bevallottan túlzott. Egyik alakja így beszél: „Sokszor túlzok, keverem a képzeletet és a valóságot, de igazából sohasem hazudok.”

És persze kitalált is. Alastair Johnston, egyik első kötetének kiadója számol be a következő párbeszédről: „Tetszik az a repülőtéri jelenet a nagynénjével – mondta Johnston –, ahogy maga belesüpped a hatalmas testbe, mint egy fotelba.” Mire Berlin: „Az az igazság, hogy… akkor senki sem várt. Csak a minap eszembe jutott ez a kép, és miközben írtam a novellát, egyszerűen beledolgoztam.” Némelyik elbeszélése teljesen kitalált történet, ahogy egy interjúban magyarázza. Senki sem gondolhatja, hogy ismeri őt magát, csak azért, mert olvasta a novelláit.

Fordulatos, eseménydús életet élt, így a belőle merített irodalmi alapanyag is színes, drámai, változatosan sokrétű. Gyerek- és serdülőkorának helyszíneit (Montana, Idaho, Arizona) apja bányamérnöki munkája, a háború, majd egy jól fizető chilei állás határozta meg. Lucia Alaszkában született, kora gyerekkorát amerikai bányatelepeken töltötte; aztán, míg apja távol volt a háborúban, anyjával és húgával El Pasóba költözött az anyai nagyszülőkhöz; a háború után egy merőben másfajta – gazdag és előkelő – életbe csöppent Santiago de Chilében. Ebből táplálkoznak azok a novellák, amelyek hőse – egy amerikai serdülő lány – katolikus iskolába jár, megfordul jachtklubokban, divatszabóknál, kávéházakban, de lát politikai elégedetlenséget és nyomornegyedet is. Későbbi nyughatatlan életének helyszínei Új-Mexikó, New York City, Mexikó, Kalifornia; egyik fia úgy emlékszik, gyerekként nagyjából kilenchavonta költözött. Később Lucia a coloradói Boulderben tanított, utolsó éveit pedig fiaihoz közelebb, Los Angelesben töltötte.

Róluk is ír – négy fia volt –, és a különféle munkáiról, amelyekből eltartotta magát és őket, gyakran egyedül. Vagy mondjuk úgy, hogy egy négygyermekes asszonyról ír, aki az övéhez hasonló munkákat vállalt – volt takarítónő, dolgozott sürgősségi osztályon, kórházi betegirányítóként, telefonközpontosként, és volt tanár.

Annyi helyen élt, és annyi mindent megtapasztalt, amennyi több életre is elég. Mégis bárki ismerhet legalább egy szeletet abból, amin keresztülment: nehéz gyerekkor, családon belüli szexuális zaklatás; elragadtatott szerelem; küzdelem egy függőséggel, nehezen viselt, rokkantságba hajló betegség; váratlanul szorosra fűződő testvéri kötelék; unalmas munka, utálatos munkatársak, sokat követelő főnök, álnok barát. Ne feledkezzünk el a természetre való áhítatos rácsodálkozásáról sem – virágzó castillejában térdig gázoló Hereford marhák, csillagfürtös rétek, rózsaszín hölgyestike a kórház mögötti kis utcában. És mert egy részét vagy valami hasonlót mi is ismerünk, ott vagyunk mellette, míg mindezen átkísér.

A történések sem maradnak el – valakinek egyszerre kihúzzák az összes fogát; egy kislányt kizárnak az iskolából, mert megütött egy apácát; egy öreg aranyásó meghal a hegytetőn a kunyhójában, ahol a kecskéivel és a kutyájával osztozott az ágyon; a történelemtanárnőt, aki penészszagú pulóvert hord, elbocsátják, mert kiderül róla, hogy kommunista – „…csak ennyi kellett. Ez a két szó az apámnak. Miss Dawsont még azon a hétvégén kirúgták, és soha többé nem láttuk.”

Ezért van, hogy szinte lehetetlen abbahagyni az olvasást, ha egyszer nekifogott az ember egy Lucia Berlin-novellának? Mert folyamatosan történik valami? És mert az elbeszélői hang is olyan lebilincselő és rokonszenves? Mert takarékos, tud bánni a tempóval, a képekkel, és világosan fogalmaz? Ezek a novellák képesek elfeledtetni az olvasóval, hogy mit csinált az imént, hol van éppen, sőt azt is, hogy kicsoda.

„Várjon. Hadd magyarázzam meg…” – kezdődik az egyik történet. Majdnem mintha Lucia beszélne, mégsem teljesen azonos a hang. Okos iróniája áthatja az írásait, és utat talál a leveleibe is: „Szedi a gyógyszerét – újságolta nekem 2002-ben egyik barátnőjéről –, és micsoda különbség! Mit csináltak az emberek a Prozac előtt? Gondolom, jól elverték a lovukat.”

Elverték a lovukat. Honnan jött ez vajon? Talán ugyanolyan élénken élt benne a múlt, mint más kultúrák, más nyelvek, mint a politika vagy az emberi gyarlóság, és ez tette olyan gazdaggá, sőt egzotikussá az utalásait. Nála még a telefonközpontosok is úgy hajolnak a kezelőtáblájukba, ahogy fejőnők a tehenükhöz; és ha barát érkezik, „fekete hajában sok fém hajcsavaró, akár egy kabukifejdísz”.

Többször is elolvastam az alábbi részletet a Viszlát című novellából, élvezettel ízlelgetve a szavakat, mire rájöttem, mit is csinál Lucia itt a múlttal:

Egyik éjjel iszonyú hideg volt, Ben és Keith velem aludt, síruhában. A spaletták csapkodtak a szélben, ócska, Herman Melville idejéből való spaletták. Vasárnap volt, sehol egy autó. Odalent az utcán lovas kocsi zörgött, a vitorlakészítő ült a bakon. Klip-klop. Jeges szél süvített, havas eső verte az ablakot, és akkor Max telefonált. Helló, mondta. Itt vagyok a sarkon, egy telefonfülkében.

Rózsát hozott, egy üveg brandyt és négy jegyet Acapulcóba. Felkeltettem a fiúkat, és elmentünk.

Amikor a család Manhattanben – és egy tetőtéri lakásban – lakott, az volt a rend, hogy hétvégén öt után kikapcsolták a fűtést és a meleg vizet. A spaletták is lehettek Herman Melville-lel egyidősek, mert Manhattan egyes részein akkor még valóban nagyobb számban álltak az 1860-as években épült házak, mint ma. Lehet persze túlzás is – szép túlzás, szép hangulati elem. Így folytatja: „Vasárnap volt, sehol egy autó.” Ez hihetően hangzik, így bedőltem az utána következő lovas kocsinak meg a vitorlakészítőnek is; elhittem, elfogadtam, és csak másodszori olvasásra jöttem rá, hogy itt egyszerűen visszaugrik Melville korába.* A „klip-klop” ugyancsak jellegzetes: ne pazarolj szót, ha egy apró jelzéssel is helyére kerül a részlet. A süvítő szél, az ablakot verő havas eső visszahelyezett a tetőtéri falak közé, aztán felgyorsult a cselekmény, és már utaztunk is Acapulcóba.

Vérpezsdítő olvasmány.

Jellegzetesen tárgyilagos, informatív állítással kezdődik egy másik írás, könnyen hihető, hogy Berlin a saját életéből vette: „Már hosszú évek óta dolgozom kórházakban, és ha valamit megtanultam, az az, hogy minél betegebb egy páciens, annál csendesebb. Ezért szoktam figyelmen kívül hagyni a nővérhívót.” Ezt olvasva eszembe jutnak William Carlos Williams családi orvosként írt történeteinek egyenessége, őszintesége – betegeinek állapotát, kezelésük lehetőségeit hozzáértőn, tárgyilagosan ítélte meg. Berlin nemcsak Williams, hanem – és még inkább – Csehov (egy másik orvos) példáját, tanítását tartotta követendőnek. Egy Stephen Emersonnak írt levelében azt mondja, hogy ez az együttérzéssel vegyes orvosi távolságtartás élteti e két író munkáját. Emellett a lényeges részletek említése és a szikár stílus: „Egyetlen fölösleges szó sincs leírva.” Távolságtartás, együttérzés, lényeges részlet, szikárság – a jó írásmű legfontosabb ismérvei. De ez nem minden.

Hogyan csinálja? Mert valahogy sosem tudni, mi jön legközelebb. Nem kiszámítható. És mégis, ami jön, az természetes, élethű, megfelel lelki-érzelmi várakozásunknak.

A Dr. H. A. Moynihan végén az anya mintha megenyhülne részeges, rosszindulatú, bigott apja iránt: „Jó munkát végzett – mondta anyám.” Az elbeszélés legvégén járunk, és novellaolvasáson iskolázott értelmünkkel azt hinnénk, eljött a pillanat, amikor az anya megengesztelődik, a családi viharok elülnek, és legalább egy időre beköszönt a megbékélés. De amikor a kislány azt kérdezi: „Már nem is utálod, ugye, mama?”, a válasz brutálisan őszinte, és valahogy kielégítő is: „Ó, dehogynem. Nagyon is.”

Berlin rendíthetetlen, nem alkuszik; az élet könyörtelenségét mégis tompítja az emberi gyengeség együttérző megértésével, ésszel és értelemmel, finom humorral.

A Hallgatás c. novellában ezt mondja a narrátor: „Nincs ellenemre szörnyűségekről mesélni másoknak, ha viccesen tálalhatom őket.” (Bár hozzáteszi: „Ott viszont semmi sem volt vicces”.)

Néha, például a Szexepilben, meglehetősen harsány a humor: Bella Lynn, a szép unokatestvér repülőre száll, hogy Hollywoodba utazzon, ahol szép karriert remél, de amikor a gép eléri a repülési magasságot, a mellét jelentősen megnövelő felfújható melltartó felrobban.

Ám Berlint mégis a tompítottabb komikum jellemzi, a társalgó hangnem természetes részeként; ilyen például, amikor a narrátor azt panaszolja, hogy Boulderben elég nehéz alkoholhoz jutni: „Az italboltok gigantikus, Target áruház méretű rémálmok. Az ember beledögölhet a delirium tremensbe, mire megtalálja a Jim Beam-es polcsort.” Majd felvilágosít, hogy „a legjobb város Albuquerque, ahol az italboltoknak autós kiszolgálóablakuk van, az embernek még csak ki sem kell bújnia a pizsamájából”.

Mint a valóságban, a tragédia kellős közepén is bekövetkezhet a komikum: „Soha többé nem láthatok szamarakat!”– sírja a narrátor rákban haldokló húga, amin aztán mindketten nevetnek, de a szívbemarkoló panasz érvényes marad. Küszöbön áll a halál, nincsenek többé szamarak, sem annyi más.

Ki mindenkitől tanulhatta el a mesélés fantasztikus képességét? Azoktól az elbeszélőktől, akiken felnőtt? Vagy mindig is vonzódott hozzájuk, és tudatosan kereste őket, hogy tanuljon tőlük? Mindkettő, nem vitás. Természetes érzéke volt formához, szerkezethez. Természetes? Úgy értem, novelláinak kiegyensúlyozott, szilárd szerkezete van, a narráció mégis a legnagyobb természetességgel halad előre, vagy mozog könnyedén a jelen és a múlt emlékei között, akár egyetlen mondatban, amilyen az alábbi:

Gépiesen dolgoztam tovább az asztalomnál, felvettem a telefont, oxigénpalackokat rendeltem, laborvizsgálatot kértem, és közben igyekeztem elhessegetni a szagosbükköny és a hamvas fűz illatát, a pisztrángos medence langyos hullámokban érkező szagát. A bánya éjjeli dübörgését, miután leesett az első hó. A vadmurok fehérségét a csillagos ég alatt.

Berlin történeteinek végkifejletéről Alastair Johnston találóan jegyzi meg: „A katarzis felé törekszik, de kerüli a kinyilatkoztatást; körültekintőbben sugallja, hogy közeleg a tetőpont, hagyja, hogy az olvasó maga érezzen rá. Mint Gloria Frym írja az American Book Review-ban, „nem veri nagydobra, csak bekeríti a pillanatot, és engedi, hogy a lényeg fölfedje magát”.

És hát a befejezések. Sok elbeszélés hirtelen, meglepően, mégis szükségszerűen, a történet szerves lezárásaként ér véget. A Mama címűben a fiatalabbik lánytestvér végül képes együttérezni az emlékezéssel megidézett, nehéz természetű anyával, de nővérének – ő a narrátor – utolsó szavai, amelyeket saját magához vagy az olvasóhoz intéz, a meglepetés erejével hatnak: „Ami engem illet… bennem nincs könyörület.”

Hogyan született meg Lucia Berlinben a novella? Johnstonnak van elképzelése: „Valami egyszerűvel kezdte, olyannal, mint egy állkapocs vonala vagy egy sárga mimóza.” Az író többet is elárul: „De a képnek egy bizonyos erős élményhez kell kötődnie.” Egy August Kleinzahlernek írt levelében a folytatásról is szól: „Ha egyszer elkezdtem, úgy írom, mint ezt a levelet, csak olvashatóbban…” Ám közben tudatának egy része bizonyára éberen ügyelt a formára, az események sorrendjére, a lezárásra.

A sztori legyen valódi, mondta. Azt érthette rajta, hogy ne legyen kiagyalt, esetleges vagy öncélú; legyen mélyen átérzett, érzelmileg fontos. Egyik tanítványának, aki „túl okos” elbeszélést írt, azt tanácsolta, ne próbáljon okos lenni. Egyszer Linotype nyomdagépen kiszedte egyik novelláját, majd háromnapi munkájának öntvényeit visszadobálta a fémolvasztó tégelybe, mert közben rájött, hogy a sztorija „hamis”.

No és a (valós) anyagban rejlő nehézségek?

A Hallgatás javarészt azokat a valós eseményeket dolgozza fel, amelyekre fájó tömörséggel Kleinzahlernek is utal: „Megsemmisítő volt Hope-pal összeveszni.” Ugyanebben a történetben a narrátor alkoholista nagybátyja – John bácsi – hazafelé tart a teherautójával; részegen vezet, a kocsiban ott ül a kislány is. Elüt egy fiút meg a kutyáját, és bár mindkettőt megsebesíti – a kutyát súlyosan –, nem áll meg. Lucia Berlin ezt írja Kleinzahlernek: „Amikor elütötte a fiút meg a kutyát, rettenetesen kiábrándultam belőle.” A szépirodalommá formált anyagban változatlan marad az epizód, változatlan a csalódás, de a fájdalmat oldja egy későbbi találkozás. Ekkor John bácsi boldog házasságban él, szelíd, nyájas, és már nem iszik. A narrátor utolsó szavai pedig így hangzanak: „Persze akkor már pontosan tudtam, miért nem volt képes megállítani a teherautót, mert addigra már alkoholista lettem.”

Arról, hogy miként bánik a nehéz anyaggal, ezt mondja: „Valahogy, egészen észrevétlenül végbe kell mennie a valóság módosításának. Átalakítás ez, nem az igazság eltorzítása. Maga a történet válik igazsággá, nemcsak az író, hanem az olvasó számára is. A jó írásban nem a helyzettel való azonosulás a borzongató, hanem az igazság fölismerése.”

Átalakítás, nem az igazság eltorzítása.

Több mint harminc éve ismerem Lucia Berlin munkáit – amióta 1981-ben megvettem a Turtle Island kiadásában megjelent vékony, halvány papírkötésű Angel mosodáját. Mire megjelent a harmadik kötete, már őt magát is ismertem, de csak látásból. A szép kivitelű Safe & Sound (Poltroon Press, 1988) előzéklapján ott a dedikációja. Személyesen sosem találkoztunk.

Könyvei később kinőtték a kis kiadókat, és átkerültek a Black Sparrow-hoz, majd a Godine-hoz. Egyik novelláskötete elnyerte az Amerikai Könyvdíjat. De még ezzel az elismeréssel sem érte el azt a széles olvasóréteget, amelyre ekkor már számot tarthatott volna.

Azt hittem, egyik novellájában olvastam egy anyáról, aki kora tavasszal elmegy primőr vadspárgát szedni a gyerekeivel, de a témát eddig csak egy másik levélben leltem föl, amit ugyancsak 2000-ben kaptam tőle. Korábban elküldtem neki Proust leírását a spárgáról. Ezt válaszolta:

Csak vékony vadspárgával találkoztam, ami zöld ceruzára hasonlít. Új-Mexikóban, Albuquerque határában, a folyóparton nőtt, nem messze tőlünk. Egy tavaszi napon egyszerre csak ott sorakoztak a spárgák a nyárfák alatt. Úgy tizenöt centisek voltak, éppen akkorák, mint kell. A négy fiam meg én több tucattal szedtünk, míg a folyón lefelé ugyanezt tette Price nagymama meg az unokái, fölfelé meg Waggonerék, az egész család. Soha senki nem látott három- vagy ötcentis spárgát, csak tökéletes méretűt. Egyszer csak beszaladt valamelyik fiú, „Spárga!” – kiabálta, és ugyanígy szerzett tudomást róla a Price meg a Waggoner család.

Mindig is hittem a jó írók fölemelkedésében, abban, hogy munkásságuk színe-java előbb vagy utóbb, érdemeiknek megfelelően ismertté válik – műveikről beszélnek, idéznek belőlük, tanítják őket, megfilmesítik, megzenésítik, beválogatják antológiákba. Ezzel a gyűjteményes kötettel talán Lucia Berlin is megkapja azt a figyelmet, amelyet megérdemel.

Szinte bármelyik novellája bármelyik részéből idézhetnék valamit, amin érdemes és élvezetes eltűnődni, de álljon itt utolsónak még egy kedvencem:

Szóval, akkor miről is szól a házasság? Soha nem jöttem rá. Most meg a halál az, amit nem értek.

(Lukács Laura fordítása)

Angel mosodája

Magas, öreg indián kopott Levi’sben, ízléses zunyi övcsattal. Hosszú, ősz haj, málnaszín cukorspárgával lófarokba fogva. Fura, de egy éven át mindig ugyanakkor voltunk Angelnél. De nem mindig ugyanabban az időben. Mármint akár hétfőn reggel hétkor mentem oda, akár, mondjuk, péntek este fél hétkor, ő már ott volt.

Mrs. Armitage másmilyen volt, bár öregnek öreg volt ő is. New Yorkban történt, a San Juan mosodában, ami a Tizenötödik utcában van. Puerto Ricó-iak. Bokáig szappanhabban. Fiatal anya voltam, csütörtökönként mostam a pelenkákat. Fölöttem lakott, a 4C-ben. Egyik reggel a mosodában odaadott egy kulcsot, átvettem. Azt mondta, ha az egyik csütörtökön nem látom itt, az azt jelenti, meghalt, akkor legyek szíves, menjek fel, és keressem meg a holttestét. Elég rémes dolog ilyet kérni valakitől; ráadásul attól kezdve már kénytelen voltam csütörtökön mosni.

Egy hétfői napon halt meg, és én soha többé nem mentem vissza a San Juanba. A gondnok találta meg. Nem tudom, hogyan.

Angelnél az indián meg én hónapokon át nem szóltunk egymáshoz, de egymás mellett ültünk a sárga műanyag székekben, amik össze voltak forrasztva, mint a reptéren. Csikorogva csúszkáltak a szakadozott linóleumpadlón, hogy belesajdult az ember füle.

Az indián általában Jim Beamet kortyolgatott, és a kezemet bámulta. Nem közvetlenül, hanem a Speed Queen mosógépek fölött lógó szemközti tükörben. Eleinte nem zavart. Egy öreg indián, aki a kezemet bámulja a sárguló vasalás: 1,5 dollár/tucat feliratú tábla és a narancssárga imatáblák között lógó koszos tükörből. Uram, adj türelmet, hogy elfogadjam, amin nem tudok változtatni. De aztán azon kezdtem tűnődni, tán csak nem kézfetisiszta. Idegesített, ahogy nézett, miközben az orromat fújtam, cigarettáztam, ősrégi magazinokat lapozgattam. Lady Bird Johnson vadvízi evezőstúrán.

Végül rajtakapott, hogy a saját kezemet nézegetem. Láttam, hogy majdnem vigyorog, mert a kezemet nézem. És akkor, először, összeakadt a pillantásunk a tükörben, úgy a ne terhelje túl a gépeket! magasságában.

Rémület volt a szememben. Belenéztem a saját szemembe, aztán megint le, a kezemre. Ronda májfoltok, két sebhely. Egy fehér ember ideges, magányos keze. Láttam benne a gyerekeket, a férfiakat, a kerteket.

Az ő keze aznap (amikor én észrevettem a sajátomat) szorosan ökölbe szorítva. Legtöbbször csúnyán remegett mindkét keze, ő meg hagyta, hogy ott rángatózzon az ölében, de aznap mozdulatlanná feszítette. Az erőkifejtéstől kifehéredtek a vályogszínű bütykei.

Egyetlen alkalommal beszéltem Mrs. Armitage-dzsel a mosodán kívül, amikor kiöntött a vécéje, és a víz a csilláron keresztül zúdult le az én emeletemre. Még égtek az izzók, mialatt a vízsugár szivárványt fröccsentett rájuk. Mrs. Armitage a karomba kapaszkodott a hideg, haldokló kezével, és így szólt:

– Ez csoda, ugye?

Az indiánt Tonynak hívták. Jicarilla apacs volt, valahonnan északról. Egyszer, nem láttam, de tudtam, hogy az ő finom keze van a vállamon, adott három tízcentest. Nem értettem, már majdnem megköszöntem, amikor észrevettem, hogy remeg a rosszulléttől, és képtelen bekapcsolni a szárítót. Józanul nehéz is. Az egyik kezeddel el kell fordítani a nyilat, a másikkal bedobni a tízcentest, lenyomni a kart, aztán visszaállítani a nyilat a következő érméhez.

Később visszajött, részegen, pont, amikor a ruhái végre kezdtek megszáradni. Nem bírta kinyitni az ajtót, belezuhant a sárga székbe, és elájult. Az én ruháim már megszáradtak, éppen hajtogattam őket.

Angel meg én lefektettük Tonyt a vasalószoba padlójára. Hőség volt. Angel ragasztotta ki az összes anonimalkoholisták-imát és -jelmondatot. Ne gondolkozz, és ne igyál! Angel elővett egyet a páratlan zoknik közül, benedvesítette, rányomta Tony homlokára, és letérdelt mellé.

– Testvér, hidd el… én jártam ott… a nyomorúságos szennycsatornában, ahol most vagy. Tudom, mit érzel.

Tony nem nyitotta ki a szemét. Bárki, aki azt állítja, hogy tudja, mit érez a másik, az bolond.

Angel mosodája Albuquerque-ben van, Új-Mexikóban. Negyedik utca. Lepukkant boltok és roncstelepek, használtcikk-kereskedések katonai zubbonyokkal, fél pár zoknikkal és 1940-es kiadású Nagy egészségkönyvekkel. Gabonaraktárak, motelek szerelmespároknak, részegek meg hennázott hajú öreg nők, akik Angelnél mossák a szennyest. A tizenéves chicano fiatalasszonyok is Angelhez járnak. Törölközők, rózsaszín babydollok, bikinibugyik Csütörtök felirattal. A férjük sötétkék munkásoveralljának felső zsebére rá van hímezve a nevük. Szeretem kivárni, hogy a szárító tükörképében megjelennek. Tina, Corky, Junior.

A vándornépek is Angelhez járnak. Koszos matracok, lestrapált etetőszékek a degeszre tömött, horpadt, régi Buickok tetejére erősítve. Lyukas olajsütők, lyukas vászon vizestömlők. Lyukas aljú mosógépek. A férfiak meztelen felsőtesttel ülnek a kocsiban, összelapítják az üres Hamm’s sörösdobozokat.

Mégis, Angelnél indiánból van a legtöbb. Pueblo indiánok San Felipéből, Lagunából és Sandiából. Tony volt az egyetlen apacs, akivel valaha találkoztam, a mosodában vagy bárhol másutt. Néha szeretem bandzsítva bámulni, ahogy az indián ruhákkal teli szárítóban összemosódva kavarognak a lilák, a narancssárgák, a pirosak meg a rózsaszínek.

Én is Angelhez járok. Nem is tudom, miért, de nem csak az indiánok miatt. Messze van, a város másik végében. Pedig egy háztömbnyire van az egyetemi campus, légkondicionálás, a háttérben soft rock szól. New Yorker, Ms. és Cosmopolitan. A tanársegédek feleségei járnak oda, és kólát meg cukormentes nápolyit vesznek a gyerekeiknek.

A campus mosodájában kint van a tábla, akárcsak a legtöbb helyen: festést nem vállalunk. Egy zöld ágytakaróval bejártam az egész várost, mire végre Angelnél megláttam a sárga táblát: egész estés festés.

Láttam én, hogy nem bíborlila lett, hanem mocsárzöld, de már tudtam, hogy mindenképpen visszatérek ide. Megkedveltem az indiánokat és a mosodájukat. A rossz kólaautomata és a szappanhabos padló New Yorkra emlékeztetett. Az örökké felmosó Puerto Ricó-iakra. A bedobós telefonjuk soha nem működött, pont úgy, mint Angelnél. Vajon azért jártam oda, hogy valamelyik csütörtökön én találjam meg Mrs. Armitage holttestét?

– A törzsem főnöke vagyok – mondta az indián. Csak üldögélt ott, portóit kortyolgatott, és bámulta a kezemet.

Elmesélte, hogy a felesége takarítónő. Négy fiuk született. A legfiatalabb öngyilkos lett, a legidősebb meghalt Vietnámban. A maradék kettő sofőr, iskolabuszt vezetnek.

– Tudja, miért kedvelem magát? – kérdezte.

– Nem, miért?

– Mert maga rézbőrű. – Az arcomra mutatott a tükörben. Igen, pirosas a bőröm, és nem, sose láttam rézbőrű indiánt.

Tetszett neki a nevem, olasz módra ejtette ki. Lucsíá. A második világháború idején Olaszországban harcolt. Ott is volt a nyakában a dögcédula, a gyönyörűszép, türkizköves ezüst nyaklánc alatt. A kis fémlap be volt horpadva.

– Golyó? – Nem, rágni szokta, amikor fél vagy kanos.

Egyszer azt javasolta, hogy menjünk el a lakókocsijába, és bújjunk össze.

– Az eszkimók úgy mondják, nevessünk együtt. – Rámutattam a zöldcitromszínű táblára: soha ne hagyja a gépet felügyelet nélkül! Egyszerre vigyorodtunk el és kuncogtunk egy jót az összeforrasztott műanyag széksorban. Aztán elcsendesedtünk. Csak a víz lötykölődése hallatszott, egyenletesen, mint az óceán hullámzása. Nagy Buddha-keze megfogta az enyémet. Elment egy vonat. Oldalba bökött a könyökével.

– Nagy, tüzes vasparipa! – És utána alig bírtuk abbahagyni a röhögést.

Rengeteg megalapozatlan sztereotípiám van az emberekről, például, hogy a feketék mind kedvelik Charlie Parkert. A németek borzalmasak; minden indiánnak olyan fanyar humora van, mint anyámnak. Az egyik kedvence: „Szeretem ezt az aranyórát. Apám adta el nekem a halálos ágyán.” Egy másik: „Mi a boldogság titka? Jó egészség és rossz memória.” Tony újra meg újra elmesélte ezeket a szürke napokon a mosodában.

Egyszer, amikor nagyon részeg volt, úgy értem, merev részeg, összeverekedett néhány déli suttyóval a parkolóban. Összetörték a Jim Beam-es üvegét. Angel azt ígérte, vesz neki egy féllitereset, ha a vasalóhelyiségben végighallgatja a mondókáját. Amíg kiszedegettem a ruhákat a mosógépből, és átrakosgattam a szárítóba, Angel elmagyarázta Tonynak az „egyszerre csak egy nap” elvét.

Amikor Tony kijött, beleszórta a tenyerembe a tízcenteseit. Amíg a Jim Beam-es üveg kupakjával bajlódott, bepakoltam a ruháit a szárítógépbe. Mielőtt még leülhettem volna, rám förmedt.

– Én főnök vagyok! Egy apacs törzs főnöke! A picsába!

– A picsába veled, nagyfőnök! – Csak ült ott, ivott, és közben a kezemet bámulta a tükörben. – Akkor hogyhogy te mosod az apacsok szennyesét?

Nem tudom, miért csúszott ki a számon. Borzasztó ilyet mondani. Talán abban bíztam, nevet majd rajta. Szerencsére így is lett.

– Te melyik törzshöz tartozol, rézbőrű? – kérdezte a cigit előhalászó kezemet bámulva.

– Tudod, hogy az első cigarettámat egy herceg gyújtotta meg? Elhiszed?

– Persze hogy elhiszem. – Tüzet adott, és összemosolyogtunk. Nagyon közel kerültünk egymáshoz, de akkor elájult, és én egyedül maradtam a tükörben.

Volt ott egy fiatal lány, nem a tükör előtt, az ablaknál ült. Éteri jelenség volt, a haja begöndörödött a párától; leheletfinom, filigrán Botticelli. Elolvastam az összes feliratot. Istenem, adj bátorságot. Vadonatúj, sosem használt bölcső – a baba meghalt.

A lány berakosgatta a ruháit egy türkizkék kosárba, és elment. Én odavittem az enyéimet az asztalhoz, ránéztem Tony holmijára, és bedobtam még egy tízcentest. Egyedül voltam Angel mosodájában Tonyval. A kezemre pillantottam, azután szembenéztem magammal a tükörben. Szép, kék szemek.

Egyszer egy jachton voltam, Viña del Martól nem messze. Valakitől kunyeráltam egy cigit, életem első cigijét, és tüzet kértem Ali Khán hercegtől.

– Enchanté – mondta. Egyébként nem volt nála gyufa.

Összehajtogattam a száraz ruhákat, és amikor Angel visszajött, hazamentem.

Nem emlékszem rá, mikor tudatosult bennem, hogy soha többé nem láttam azt az öreg indiánt.

Dr. H. A. Moynihan

Gyűlöltem a Szent József iskolát. Irtóztam az apácáktól, és amikor egy forró, fülledt texasi napon fellöktem Cecilia nővért, kicsaptak. Büntetésből a nyári szünet minden egyes napját nagyapa fogászati rendelőjében kellett töltenem. Tudtam, hogy igazából azt akarják megakadályozni, hogy a szomszéd gyerekekkel játsszak. A mexikóiakkal meg a szírekkel. Négerek nem voltak, de az csak idő kérdése, mondogatta anyám.

Azt is tudtam, hogy meg akartak kímélni nagymami haldoklásától, a nyöszörgéstől, a barátok imáitól, a bűztől és a legyektől. Éjjelente, amikor a morfiumtól kábultan nagymami végre álomba merült, az anyám és nagyapa visszavonultak a szobájukba, inni. A tornácra, ahol aludtam, mindkét szobából kihallatszott a bourbonjük kétféle bugyogása.

Nagyapa egész nyáron alig szólt hozzám. Én sterilizáltam és készítettem elő az eszközeit, én kötöttem az előkét a betegek nyakába, én tartottam a Stom Aseptine szájvizes poharat, és én mondtam nekik, mikor köpjenek. Amikor nem volt rendelés, nagyapa bevonult a laborjába fogakat csinálni, vagy az irodájába újságcikkeket ragasztgatni. Ernie Pyle tudósításait meg Roosevelt elnök beszédeit. Külön albumba gyűjtötte a német és a japán hadszíntérről szóló cikkeket, a texasi bűneseteket és az őrült baleseteket: egy pasas mérgében kidob az ablakon egy görögdinnyét a második emeletről. Az eltalálja a felesége fejét, aki azonnal szörnyethal. A dinnye visszapattanva róla, belepottyan egy gyerekkocsiba, rázuhan a kisbabára, az is meghal. És a dinnye még csak meg sem reped.

Mindenki utálta nagyapát, kivéve nagymamit és engem, azt hiszem. Minden éjjel berúgott és balhézott. Kegyetlen volt, bigott és büszke. Egy veszekedés során kilőtte John bácsikám egyik szemét, és egész életében megszégyenítette és megalázta anyámat. Anyám szóba se állt vele, a közelébe se ment, mert annyira undorítóan ocsmány volt: kilötyögtette a levest, köpködött, és mindenütt otthagyta a nyálas cigarettáit. A gipszöntvényekből kihulló fehér szemcsék szinte elborították, mintha festő lett volna, vagy valami szobor.

Ő volt a legjobb fogorvos Nyugat-Texasban, de lehet, hogy egész Texasban. Sokan állították, hogy így van, és én elhittem. Nem volt igaz, hogy a páciensei mind vén borisszák vagy nagymami barátai, ahogy anyám mondta. Előkelő, tiszteletre méltó férfiak jártak hozzá még Dallasból vagy Houstonból is, mert olyan csodálatos műfogsorokat készített. Az ő műfogsorai soha nem csúsztak el, nem torzították a beszédet, és tökéletesen valódinak tűntek. Feltalált egy titkos receptet, amivel a megfelelő színűre festette a fogakat, időnként még picit le is csorbította, sárgásra színezte, vagy töméseket és koronákat kreált rájuk.

Soha senkit nem engedett be a laborba – csak a tűzoltókat, egyetlenegyszer. Negyven évig senki sem takarított odabent. Egyszer, amikor a fürdőszobában volt, bemerészkedtem. Az ablakok feketék voltak a kosztól, a rászáradt gipsztől és ragasztótól. Csak a pislákoló, kék Bunsen-égők adtak némi fényt. A fal mellett gipsszel teli, hatalmas zsákok sorakoztak, amelyekből gipszpor szállingózott a padlón kupacokban álló törött gipszöntvényekre és az üvegekben tárolt koronákra, hidakra. A falakat teljesen elborították az odatapadt, rózsaszínben és fehérben játszó, pókhálókkal beszőtt viaszgömbök. A polcok tömve voltak rozsdás fogókkal és vigyorgó vagy fejtetőre állítva vicsorgó, színházi maszkra hasonlító műfogsorokkal. Munka közben nagyapa dalolászott, félig elszívott cigarettáinak parazsától gyakran meggyulladt egy-egy viaszgöb vagy egy földre dobott cukorkapapír. Olyankor általában kávét löttyintett a tűzre, sötét, barlangbarna foltokkal pettyezve a gipszrétegtől puha padlót.

A fogtechnikai laborból nyílt a pici iroda, benne a sokfiókos, lehajtható fedelű íróasztallal, amelyiken az albumait rendezgette, és ahol megírta a csekkeket. Miután aláírta a nevét, mindig suhintott egyet a tollal, fekete tintával fröcskölve be az aláírást, a paca időnként az összeget is eltakarta, így aztán a bankból kénytelenek voltak megerősítésért telefonálni.

A váróterem és a rendelő között nem volt ajtó. Munka közben gyakran beszédbe elegyedett a sorukra váró betegekkel, közben a fúróval hadonászott. A foghúzáson átesett páciensek egy sezlonon pihenhettek, a többiek az ablakpárkányokon vagy a radiátorokon üldögéltek. Időnként valaki beült a telefonfülkébe, egy hatalmas fadobozba, ahol volt egy pénzbedobós telefon, egy ventilátor meg egy tábla még nem találkoztam olyan férfival, aki ne tetszett volna felirattal.

Magazinok nem voltak. Ha valaki vett egyet, és otthagyta, nagyapa kidobta. Csak dacból csinálja, mondta anyám, hogy neki legyen igaza. Nagyapa azt mondta, azért, mert az agyára megy a lapozgatás hangja.

Amikor a páciensek nem üldögéltek, ide-oda járkáltak a helyiségben, és a két bazi nagy páncélszekrényre kirakott csecsebecsékkel szórakoztatták magukat. Buddhák, csattogó műfogsoros műanyag koponyák, kígyók, amelyek az ember ujjába mélyesztették a fogukat, ha meghúzta a farkukat, karácsonyi hógömbök meg hasonlók. A plafonon volt egy felirat: mi a fenét bámulsz? A páncélszekrényekben a koronákhoz való aranyat és ezüstöt tartotta, egy csomó pénzt, meg Jack Daniel’s-es üvegeket.

Az összes ablakon, amelyek mind El Paso főutcájára néztek, nagy, aranyozott betűkkel ez állt: Dr. H. A. Moynihan. Négereknek nem dolgozom. A feliratok visszatükröződtek a falakra kiakasztott tükrökben. A szlogen a bejárati ajtóra is ki volt írva. Soha nem ültem le az ajtóval szemben, mert attól féltem, hogy arra jár egy néger, és csak azért is bejön. Bár igaz, sose láttam egyetlenegyet sem a Caples épületében, kivéve Jimet, a liftesfiút.

Amikor valaki telefonált, és időpontot kért, nagyapa utasításba adta, hogy mondjam azt, nem fogad több beteget, így, ahogy telt a nyár, egyre kevesebb munka akadt. Végül, nem sokkal azelőtt, hogy nagymami meghalt, már egyetlen páciensünk se maradt. Nagyapa egész napokra bezárkózott a laborjába vagy az irodájába. Én időnként felmentem a tetőre. Onnan El Paso egész belvárosát, de még Juárezt is látni lehetett. Kiszúrtam magamnak valakit a tömegben, és a szememmel követtem az utcákon, amíg el nem tűnt. De az idő nagy részében csak odabent üldögéltem a radiátoron, és bámultam kifelé, a Yandell Drive-ra. Órákat töltöttem azzal, hogy megfejtsem a betűkódokat a Marvel Kapitány levelezőtársaiban, bár igazság szerint elég unalmas volt; túl egyszerű volt a kód, Z helyett A, B helyett Y, stb.

A hosszú éjszakákon meleg volt. Nagymami barátai akkor sem mentek el, amikor ő elaludt, ott maradtak Bibliát felolvasni, időnként énekeltek. Nagyapa elmenekült az Elks klubba vagy Juárezbe. Általában a taxisofőr segítette fel a lépcsőn. Anyám állítólag bridzselni ment, de ő is részegen jött haza. A mexikói gyerekek késő éjszakáig az utcán voltak. A tornácról néztem a lányokat. Az utcai lámpák fényénél játszottak a jackekkel.1 Majd belehaltam, úgy szerettem volna köztük lenni. A jackek zizegő hangja varázslatosnak tűnt, aztán amikor szétgurultak a járdán, dobpergésszerű hangot adtak, vagy kopogtak, mint az eső, ha egy széllökés az ablaktáblára zúdítja a cseppeket.

Egyik reggel, korán, még sötét volt, nagyapa ébresztett. Vasárnap volt. Amíg hívott egy taxit, felöltöztem. Tárcsázta a központot, a 8-5-öt kérte, és amikor beleszóltak, azt kérdezte:

– Mit szólnának egy rövid fuvarhoz? – Nem válaszolt, amikor a taxisofőr visszakérdezett, miért megy be a rendelőbe vasárnap reggel. A sötét lépcsőház előtere félelmetes volt. Svábbogarak surrantak a csempéken, az üvegezett ajtók rácsai mögül színes magazinok vicsorogtak ránk. Nagyapa sehogy se boldogult a lifttel, hol feljebb állt meg, hol lejjebb, míg végül sikerült valamivel az ötödik fölött megállítani, és kiugrottunk. Miután a lift megállt, sűrű csend lett. Csak a templomi harangokat lehetett hallani, meg a juárezi trolibuszt.

Kezdetben nem mertem bemenni a laborba, úgy kellett berángatnia maga után. Sötét volt, mint egy moziban. Nagyapa meggyújtotta a levegő után kapkodó Bunsen-égőket. Még mindig nem tudtam, még mindig nem értettem, miért hozott ide. Az egyik polcról levett egy komplett műfogsort, és odatartotta a márványlapon álló égő lángjához. Értetlenkedve ráztam a fejem.

– Csak nézd meg jó alaposan. – Nagyapa szélesre tátotta a száját, én meg forgattam a fejem ide-oda, hol a műfogsorra, hol az ő saját fogsorára néztem.

– Ez a tiéd! – kiáltottam fel végül.

A műfogsor tökéletes másolat volt, még az íny is ugyanabban a csúnya, beteges, sápadt rózsaszínben játszott, mint az övé. Egyes fogak be voltak tömve, némelyik picit csorba vagy kopottas volt. Csak egyetlen fogat cserélt ki, az egyik felső nagymetszőt, arra aranykoronát húzott. Azt mondta, az teszi művészi alkotássá.

– Hogy tudtad eltalálni azt a sok árnyalatot?

– Rohadt jó lett, mi? Hát nem mestermunka… őszintén?

– De, az. – Megráztam a kezét. Már örültem neki, hogy eljöttem vele. – De hogy fogod kipróbálni? – kérdeztem. – Jó lesz egyáltalán?

Nagyapa általában minden fogat kihúzott, hagyta begyógyulni a sebet, utána pedig készített egy lenyomatot a puszta ínyről.

– Van néhány új fickó, aki így csinálja: még foghúzás előtt leveszik a lenyomatot, előre elkészítik a műfogsort, és azonnal felteszik, mielőtt az íny összehúzódna.

– Mikor akarod kihúzatni a fogaidat?

– Most azonnal. Majd mi ketten megcsináljuk. Készíts elő mindent, ami kell.

Bedugtam a konnektorba a rozsdás sterilizátort. A vezeték kirojtosodott; szikrázott egyet. Nagyapa már nyúlt volna, hogy kikapcsolja.

– Hagyjuk a fenébe… – De én megállítottam.

– Nem. Sterilnek kell lenniük. – Erre elnevette magát. Kirakta a whiskysüvegét meg a cigarettáját egy tálcára, rágyújtott, és teletöltött egy papírpoharat Jack Daniel’sszel. Beült a kezelőszékbe. Én beállítottam a lámpát, kötöttem a nyakába egy előkét, és a lábpumpával feljebb emeltem a széket, aztán kicsit hátrébb döntöttem.

– Lefogadom, hogy a pácienseid közül sokan szívesen lennének a helyemben.

– Forr már az az izé?

– Még nem. – Teletöltöttem pár papírpoharat Stom Aseptine-nel, és elővettem egy doboz repülősót.

– Mi lesz, ha elájulsz? – kérdeztem.

– Semmi. Akkor majd te kihúzod a fogaimat. Ügyelj rá, hogy jó közel az ínyhez ragadd meg, egyszerre csavard és húzd. Na, adj egy kortyot. – A kezébe adtam a Stom Aseptine-es poharat. – Ne szórakozz. – Töltöttem neki a whiskyből.

– Soha egyik páciensed sem kap piát.

– Azok az én pácienseim, nem a tieid.

– Oké, most forr.

A köpőcsészébe öntöttem a vizet, és kiterítettem egy vászonkendőt. Egy másik kendővel egyenként, félkör alakban kiraktam a szükséges eszközöket nagyapa elé a mellmagasságban lévő tálcára.

– Tartsd nekem a kis tükröt – mondta, és a fogóért nyúlt.

A két térde közé álltam, a lábtartóra, hogy jó közel legyen neki a tükör. Az első három fog könnyen kijött. Egyenként adogatta, én meg a fal mellett lévő fémtartályba dobtam őket. A metszőfogakkal már nehezebben ment, az egyik sehogy sem akart kijönni. Nagyapa mondott egy cifrát, mert a fog gyökere bent maradt. Fura hangokat adott ki, aztán a kezembe nyomta a fogót.

– Szedd ki! – Nekiveselkedtem. – Csontcsípővel, te agyalágyult!

Ráültem a lábtartóra.

– Mindjárt megleszek, nagyapa.

Átnyúlt fölöttem az üvegért, jól meghúzta, azután elvett a tálcáról egy másik fogót. Bele sem nézett a tükörbe, úgy esett neki a gyökérnek. A hátborzongató, recsegő hang olyan volt, mint amikor valaki megkísérli kitépni egy fa gyökerét a fagyos földből. Nagy cseppekben, potty, potty, vér csöpögött a fém lábtartóra, ahol ültem.

Nagyapa olyan hangosan röhögött, hogy azt hittem, megbolondult. Azután egyszer csak rám zuhant. Ijedtemben olyan hirtelen ugrottam fel, hogy hátralöktem a székben.

– Húzd ki mind! – zihálta. Féltem, azon morfondíroztam, vajon gyilkosságnak fog-e számítani, ha mindet kihúzom, ő pedig meghal. – Húzd ki! – Nagyapa piros vízesést köpött, végigcsurgott az állán.

Gyorsan hátradöntöttem a széket. Nagyapa elernyedt, nem tűnt úgy, mintha érzékelte volna, amikor jól megcsavartam és kihúztam a hátsó felső fogait. Elájult, az ajkai elszürkültek, és összezáródtak, mint a kagylóhéj. Kinyitottam a száját, és papír törlőkendőt tömködtem az egyik pofazacskójába, hogy ki tudjam húzni a három maradék fogát.

Végre az összes fog kint volt. Megpróbáltam leereszteni a széket a lábpedállal, de nem jó kart nyomtam meg, és a szék pörögni kezdett, véres köröket spriccelve a padlóra. Elengedtem, végül nyikorogva leállt. Teafilterek kellettek, nagyapa mindig azt adott a betegeknek; ha ráharaptak, elállította a vérzést. Feltúrtam nagymami fiókjait: púder, imakártyák, „köszönöm a virágot”-kártyák. A teafilterek egy pléhdobozban voltak a főzőlap mögött.

A törlőkendő nagyapa szájában bíborvörösre szívta magát. Kiszedtem, lehajítottam a földre, betuszkoltam a szájába egy fél tucat teafiltert, és összezártam az állkapcsát. Felsikoltottam. A fogak nélkül az arca olyan volt, mint egy halálfej, fehér csontok az élénkpiros, véreres torok fölött. Rémisztő szörnyeteg lett, egy életre kelt teáskanna, a fekete és sárga Lipton címkék felvonulási zászlókként fityegtek rajta. A telefonhoz rohantam, hogy felhívjam anyámat. Nem volt nálam zseton. Nagyapát nem tudtam megmozdítani, hogy hozzáférjek a zsebéhez. Bepisilt, a vizelet a padlóra csöpögött. Az orrlyukaiban egyre-másra véres buborékok jelentek meg, majd kipukkadtak.

Megcsörrent a telefon. Anyám volt az. Sírt. A vasárnapi zöldséges egybesült marhahús. Pedig mennyit vesződött vele. Hagymás uborkasalátával. Úgy, ahogy nagymami szokta.

– Baj van nagyapával, segíts! – mondtam, és letettem.

Nagyapa hányt. Jaj de jó, gondoltam, aztán felvihogtam, mert elég hülyeség volt erről ilyesmit gondolni. Lehajigáltam a teafiltereket a padlón lévő szemétkupacba, benedvesítettem egy törölközőt, és megtörölgettem vele az arcát. Lecsavartam a repülősó dobozának a tetejét, az orra alá tartottam, utána meg a saját orrom alá, nagyot szippantottam, és beleborzongtam.

– A fogaimat!

– Egy sincs, mindet kihúztam! – magyaráztam neki, mint egy kisgyereknek. – Az összeset!

– Az újakat, te ökör!

Odavittem neki. Már tudtam, melyik az, pontosan ugyanolyan volt, mint a szája belül.

Nyújtotta érte a tenyerét, mint egy juárezi koldus, de a keze csúnyán reszketett.

– Majd én berakom. De előbb öblítened kell. – Odaadtam neki a szájöblítőt. Öblített és köpött, de a fejét nem mozdította meg. Hipermangánnal fertőtlenítettem a műfogsort, és betettem a szájába. – Hű, ezt nézd meg! – Odatartottam elé nagymami elefántcsont nyelű kézitükrét.

– Aztakutyafogát! – Boldogan nevetett.

– Valóságos remekmű, nagyapa! – Én is elnevettem magam, puszit nyomtam az izzadt fejére.

– Úristen! – sikoltotta anyám, majd széttárt karral hozzám sietett. Megcsúszott a vértócsán, nekiesett a fúrótartó állványnak. Meg kellett kapaszkodnia, hogy visszanyerje az egyensúlyát.

– Nézd meg a fogát, mama.

Még csak észre sem vette. Nem lehetett látni semmilyen különbséget. Nagyapa töltött neki egy kevés Jack Daniel’st. Elvette a poharat, szórakozottan koccintott vele, és felhajtotta.

– Megőrültél, papa. A nagyapád egy őrült. Hogy kerül ide ez a sok teafilter?

Az inge cuppanó hangot adott, amikor az anyag elvált a bőrétől. Segítettem neki lemosni a mellkasát, és a ráncos hasát is ledörzsöltem. Én is megmosakodtam, és felvettem nagymami egyik korallpiros kardigánját. Ők ketten csendben iszogattak, mialatt vártunk a 8-5-ös taxijára. Én kezeltem a liftet, a földszint padlójával majdnem teljesen egy vonalban álltunk meg. Amikor hazaértünk, a sofőr segített nagyapának felmenni a lépcsőn. Megállt nagymami ajtaja előtt, de a nagyanyám aludt.

Nagyapa is elaludt, álmában Lugosi Béla-féle vámpírvigyorba torzult a szája. Biztosan fájhatott neki.

– Jó munkát végzett – mondta anyám.

– Már nem is utálod, ugye, mama?

– Ó, dehogynem – felelte. – Nagyon is.

Csillagok és szentek

Várjon. Hadd magyarázzam meg…

Egész életemben folyton ilyen helyzetekbe keveredtem, mint akkor reggel, a pszichiáterrel. A házunk mögötti nyaralóba költözött arra az időre, amíg tatarozták az új házát. Egész rendesnek tűnt, ráadásul jóképű volt, hát nyilván jó benyomást akartam kelteni, még az is megfordult a fejemben, hogy átviszek neki pár brownie-t, de nem akartam, hogy rámenősnek tartson. Egyik reggel pirkadatkor szokás szerint az ablakban ültem a kávémmal, és a kertemet nézegettem, akkor még csodásan festett, a sok szarkalábbal, szagosbükkönnyel meg pillangóvirággal. Úgy… szóval, valahogy úgy éreztem, túláradó öröm tölt el. Hogy miért ilyen nyögvenyelősen mesélem? Nem szeretném, ha ütődöttnek tartanának, jó benyomást akarok kelteni. Na mindegy, szóval boldog voltam, kiszórtam a fűre egy marék madáreledelt, és csak ültem ott bazsalyogva, tucatjával szálltak le a sirató gerlék meg a pintyek, hogy felcsipegessék a magokat. És akkor, zsupsz!, két nagy macska ugrott közéjük, ropogtak a csontok, szálltak a tollak, mindez pont abban a pillanatban, amikor a pszichiáter kilépett az ajtón. Rám nézett, elborzadva felkiáltott.

– Ez iszonyú! – És elmenekült. Attól a naptól fogva messziről elkerült, és nem képletesen értem. Esélyem sem volt megmagyarázni, hogy az egész túl gyorsan történt, és nem a madarakat zabáló macskákat találtam olyan elragadónak. Csak a szagosbükköny meg a pintyek miatti boldogságomnak nem volt ideje szertefoszlani.

Amióta az eszemet tudom, mindig borzalmasra sikeredett a belépőm. Mint Montanában, amikor csak le akartam venni Kent Shreve harisnyáját, hogy mezítláb rohangálhassunk, de oda volt tűzve az alsónadrágjához. De igazából nem is erről akarok beszélni, hanem a Szent Józsefről. Nos, szerintem a pszichiáterek (a világért se értsenek félre, szó sincs róla, hogy pszichiáterfóbiám lenne, vagy ilyesmi), szóval, azt hiszem, a pszichiáterek messze eltúlozzák az ősjelenet meg a preödipális depriváció jelentőségét, és figyelmen kívül hagyják a traumát, amit az általános iskola okoz, meg a többi gyerek, akik kegyetlenek és könyörtelenek.

Abba már nem is megyek bele, ami a Vilasban történt, abban az El Pasó-i iskolában, ahová előtte jártam. Az egész egy óriási félreértés volt. Elég az hozzá, hogy alig telt el két hónap a harmadikos tanévből, és ott találtam magam a Szent József udvarán. Az új iskolámban. Rettegtem. Azt hittem, az egyenruha majd segít. Csakhogy rajtam volt az a nehéz gyógyfűző a gerincferdülésem miatt, na jó, ne köntörfalazzunk, púpos voltam, és két számmal nagyobb fehér blúzt és skót kockás szoknyát kellett felvennem, anyámnak meg persze eszébe sem jutott, hogy legalább a szoknya alját felhajtsa.

A következő súlyos félreértés. Pár hónappal később, amikor Mercedes nővér volt a folyosói ügyeletes. Az egyik legfiatalabb apáca volt, hamvas szépség, az ilyeneknek valamilyen tragikus szerelmi történet szokott lenni a múltjában. Talán egy tüzér, aki meghalt a háborúban. Vagy valami hasonló. Mialatt kettesével elsorjáztunk előtte, megérintette a púpomat, és azt suttogta:

– Drága gyermekem, nehéz keresztet kell cipelned. – Honnan tudhatta volna, hogy addigra már vallási fanatikus lett belőlem, és azok az ártatlanul kiejtett szavak csak megerősítik az eleve elrendelt örök köteléket, amely a Megváltóhoz fűz?

(Ó, és az anyák. A minap felszállt a buszra egy anya a kisfiával. Látszott rajta, hogy dolgozó nő, az előbb szedte fel a gyereket az óvodában, fáradt volt, de örült, hogy látja a fiát, és arról kérdezgette, hogy telt a napja. A kisfiú részletesen felsorolta, mi mindent csinált aznap.

– Annyira különleges vagy! – mondta nő, és átölelte.

– A különleges azt jelenti, hogy fogyatékos vagyok! – felelte a gyerek. Öklömnyi könnyek gyűltek a szemében, és halálra rémülten bámult az anyjára, az meg csak mosolygott, pont úgy, ahogy én a madarakra.)

Aznap a játszótéren tudtam, hogy soha az életben nem fog sikerülni. Nemhogy beilleszkedni, bekerülni se. Az egyik sarokban két lány pörgette a vastag ugrókötelet, és a gyönyörűséges, rózsás arcú kislányok egymás után ugrottak be alá, aztán fel, aztán le, pont időben, utána vissza a sorba. Hopsz, hopsz, egyik sem tévesztette el a ritmust. A játszótér közepén a forgóhinta egyfolytában őrült iramban pörgött, sosem állt le, de a gyerekek oly könnyedén és vidáman léptek fel rá meg úgy léptek ki belőle, hogy… nem csak, hogy nem estek el, még csak meg sem billentek. Szimmetria és összhang vett körül. Két apáca felügyelt a gyerekekre, a kötőtűik uniszónóban koccantak, tiszta arcuk egy ütemre derült jóváhagyóan. És a jackek. A jackek a levegőbe repültek, hogy aztán az apró kezek egyetlen mozdulattal elkapják mindet. Csitt-csatt, sitty-sutty, más lányok kacifántos mondókákkal kísérték a bonyolult tapsolós játékokat. Áspis, kerekes, úti füves, leveles, bíbola, bíbola, pacs, pacs, pacs. Tétován ténferegtem körülöttük, nem egyszerűen beállni képtelenül, valósággal láthatatlanul, ami egyszerre volt áldás és átok. Az épület egyik sarka mögött kerestem menedéket, oda bújtam el, hogy ne halljam a játszótér zsivaját. Az iskola konyhájából ismerős, biztonságot adó hangok szűrődtek ki. Persze oda se mehettem be, és nem is állt szándékomban. Ám egyszerre nagy sikoltozást meg kiabálást hallottam, és az egyik apáca sápítozni kezdett:

– Nem megy, egyszerűen nem tudom megtenni! – rájöttem, nyugodtan bemehetek, mert arra képtelen, hogy kiszedje a döglött egereket az egérfogóból.

– Majd én – mondtam, és az apácák annyira megörültek, hogy meg sem szidtak, amiért bementem a konyhába, csak az egyik súgta oda a másiknak:

– Protestáns.

Hát így kezdődött. Az apácák megkínáltak vajas süteménnyel, még meleg volt, és nagyon finom. Már reggeliztem, de annyira ízlett, hogy rögtön befaltam, és akkor adtak még egyet. Attól fogva, cserébe azért, hogy kiürítettem és újból felállítottam azt a két-három egérfogót, nemcsak süteményt kaptam mindennap, hanem egy Szent Kristóf-érmét is, amit később ebédzsetonként használtam fel. Így megspóroltam magamnak a kínos pillanatokat az osztály előtt, amikor mindenki sorba állt, hogy a tízcentesét beváltsa az ebédet érő érmére.

A hátam miatt megengedték, hogy a tornaórák alatt és a szünetekben az osztályteremben maradjak. Csak a reggelek voltak rosszak, mert a busz jóval kapunyitás előtt ért az iskolához.

Megerőltettem magam, és próbáltam barátokat szerezni, beszédbe elegyedtem a lányokkal, de hiába. Mind katolikusok voltak, és óvodáskoruk óta ismerték egymást. Az igazat megvallva, teljesen normális, rendes gyerekek voltak. Én átugrottam pár osztályt az iskolában, vagyis jóval fiatalabb voltam, ráadásul a háború előtt mindig isten háta mögötti bányavárosokban laktam. Nem tudtam olyanokat mondani, hogy: – Mondd, szerinted is érdekes Belga Kongó történelme? – Vagy: – Mi a kedvenc hobbid? – Csak odalopakodtam melléjük, és meglepetésszerűen kiböktem: – A nagybátyámnak üvegszeme van. – Vagy: – Egyszer találtam egy döglött barna medvét, a pofáján hemzsegtek a kukacok. – Vagy nem vettek rólam tudomást, vagy vihogtak rajtam, vagy azt mondták: – Hiszi a piszi, aki elhiszi!

De legalább egy időre lett egy hely, ahová behúzódhattam iskola előtt. Hasznosnak és megbecsültnek éreztem magam. De akkor meghallottam, hogy a lányok a „protestáns” mellett már azt is pusmogják rólam egymás között, hogy „szánalmas”, és elkezdtek Patkányfogónak meg Minnie egérnek szólítani. Úgy tettem, mintha egyáltalán nem érdekelne, mellesleg megszerettem a konyhát, és a főzés közben is hálóingszerű vászonhabitust viselő apáca-szakácsnők gyöngyöző kacagását vagy éppen dörmögését.

Természetesen addigra már rég eldöntöttem, hogy apáca leszek, mert sose láttam őket idegeskedni, de legfőképpen a fekete ruhájuk és a fehér főkötőjük, a fityula miatt, ami olyan volt, mint egy óriási, ropogósra keményített, hófehér liliom. Mellesleg lefogadom, hogy a katolikus egyház jó sok apácapalántát veszített el, amikor a nővérek elkezdtek úgy öltözködni, mint a női parkolóőrök. Anyám ekkoriban jött be az iskolába, hogy tájékozódjon az előmenetelemről. Közölték vele, hogy a tanulmányi eredményem kitűnő, a magatartásom pedig példás. Cecilia nővér elmondta neki, milyen nagyra értékelik a konyhai tevékenységemet, és biztosította róla, hogy továbbra is gondoskodni fognak a bőséges reggelimről. Anyám, a sznob az ócska kabátjában, aminek kopott rókaprém gallérjából rég kiestek az üvegszemek, vérig sértődött. Fel volt háborodva, utálkozott az egerek miatt, de leginkább a Szent Kristóf-érme miatt dühöngött, mert én reggelente továbbra is szó nélkül zsebre vágtam a tízcentesemet, és iskola után édességre költöttem. „Te kis rafinált tolvaj. Nesze, te gyalázatos! Nesze!” Fel volt dúlva.

Ez aztán véget vetett ennek a gyakorlatnak, mondanom sem kell, még egy bődületes félreértés. Az apácák nyilvánvalóan azt hitték, hogy azért sündörgök a konyha környékén, mert afféle örökké éhes, elhanyagolt kis lelenc vagyok, és csak szánalomból bíztak meg az egérfogó dolgával, nem azért, mert valóban szükségük volt rám. A baj az, hogy még mindig nem tudom, miképp kerülhettem volna el, hogy hamis benyomást keltsek. Talán ha nem fogadom el a süteményt?

Hát így kötöttem ki a templomban iskola előtt, és komolyan elhatároztam, hogy apáca vagy szent lesz belőlem. Az első csoda a Jézus, Mária és József szobrai előtt sorakozó gyertyák meg-megrezzenő, libegő lángja volt, mintha szél fújna, pedig a templom egyik súlyos ajtaja sem volt nyitva soha. Szentül hittem, hogy Isten szobrokban lakozó szelleme olyan hatalmas erővel bír, hogy a bűnhődés és a szenvedés kisugárzása rebegteti és sisteregteti a gyertyák reszkető lángját. A fény minden egyes apró csillanása megvilágította Jézus csontos, fehér lábán az alvadt vért, és az nedvesnek tűnt.

Eleinte mindig hátul maradtam, bódultan, megrészegülten a tömjén illatától. Letérdeltem, imádkoztam. A térdeplés nagyon fájdalmas volt a hátam miatt, és a fémpánt nyomta a gerincemet. Biztos voltam benne, hogy ettől máris szent vagyok, hiszen ez nem más, mint vezeklés a bűneimért, de annyira fájt, hogy végül abbahagytam, és becsengetésig csak üldögéltem a sötét templomban. Általában senki más nem volt a templomban rajtam kívül, kivéve csütörtökönként, amikor Anselmo atya bezárkózott a gyóntatófülkébe. Ilyenkor néhány idősebb asszony, felső osztályos lányok, időnként páran az alsósok közül odamentek az oltárhoz, letérdeltek, keresztet vetettek, és beléptek a gyóntatófülkébe a másik oldalon. Az volt a furcsa, hogy miután kijöttek, ki hosszan, ki rövidebben imádkozott. Bármit megadtam volna azért, hogy tudjam, mi folyik odabent. Nem is emlékszem, mennyi idő múlva szántam rá magam, hogy bemenjek, a szívem a torkomban dobogott. Sokkal felemelőbb volt, mint amire számítottam. A tömjénfüst, a bársony térdeplőpárna, egy áldott szűz, aki végtelen szánalommal és könyörülettel tekintett le rám. A rácsos válaszfal mögött épp csak felsejlett Anselmo atya alakja, aki egyébként átlagos, kissé szórakozott emberke volt. De most csak a körvonalai látszódtak, olyan volt, mint a cilinderes férfi nagymami szobájának a falán. Bárki lehetett… Tyrone Power, az apám, Isten. A hangja nem is hasonlított Anselmo atyáéra, mély volt, és gyengéd. Azt kérte, mondjak el egy imádságot, amit én nem ismertem, így ő mondta a sorokat, én pedig elismételtem: teljes szívemből bánom minden bűnömet. És akkor a bűneimről kérdezett. Nem hazudtam. A legőszintébben bevallottam, hogy nincsenek meggyónni való bűneim. Egy sincs. Annyira szégyelltem magam. Nos, biztosan eszedbe jut valami. Nézz mélyen a szívedbe, gyermekem… Semmi. Végső elkeseredésemben, mert annyira szerettem volna a kedvére tenni, kitaláltam egyet. A hajkefével fejbe vágtam a húgomat. Irigy vagy a húgodra? Ó, igen, atyám. Az irigység bűn, gyermekem, imádkozz, hogy megszabadulj tőle. Három Üdvözlégy, Mária. Mialatt térdelve imádkoztam, rájöttem, hogy túl rövid lett a kiszabott vezeklés, legközelebb majd jobban kell igyekeznem. De nem lett legközelebb. Aznap Cecilia nővér bent tartott az osztályban tanítás után. A legrosszabbul az esett, hogy annyira kedves volt. Ó, nagyon is megérti, mennyire szeretném megtapasztalni a szentségek és a misztériumok csodáját! Igen, a misztériumokét! De protestáns vagyok, nem áldoztam és nem bérmálkoztam. Vagyis az iskolájukba járhatok, és ő örül is neki, mert jó és engedelmes tanuló vagyok, de semmi keresnivalóm a templomukban. Maradjak inkább a játszótéren, a többi gyerekkel.

Szörnyű balsejtelmem támadt, félve vettem elő a zsebemből a négy, szentet ábrázoló kis kártyát. Amikor valaki kitűnőre felelt olvasásból vagy számtanból, kapott egy csillagot. Pénteken pedig azt a tanulót, akinek a legtöbb csillaga volt, egy szent képével jutalmazták. Olyan volt, mint egy baseballkártya, kivéve, hogy glória csillogott rajta.

– A szentjeimet megtarthatom? – kérdeztem összeszorult szívvel.

– Hát persze hogy megtarthatod, és remélem, még jó sokat szerzel belőlük. – Cecilia nővér rám mosolygott, és tett még egy engedményt. – Útmutatásért egyébként mindig imádkozhatsz, kedvesem. Mondjunk el együtt egy üdvözlégyet. – Lehunytam a szemem, és buzgón imádkoztam a Szűzanyához, akinek az arca számomra mindig Cecilia nővér arca lesz.

Valahányszor megszólalt a sziréna odakint az utcán, akár közel, akár távol, Cecilia nővér abbahagyatta velünk, amit éppen csináltunk, a fejünket le kellett hajtanunk a padra, és elmondani egy üdvözlégyet. Ez máig szokásom. Mármint üdvözlégyet mondani. És igen, le szoktam hajtani a fejem a padra, hogy halljam, amit mondanak, mert a fapadok igenis hangokat adnak ki, mint az ágak a szélben, mintha még mindig fák volnának. Sok minden kavargott bennem azokban a napokban, például, hogy mi táplálja a gyertyák lángját, és honnan való a padokban élő hang. Ha ezen az Isten teremtette világon mindennek van lelke, még a padoknak is, hiszen van zöngéjük, akkor lennie kell mennyországnak. És én nem kerülhetek a mennyországba, mert protestáns vagyok. Nekem a pokol tornácára kell kerülnöm. Akkor már inkább a pokolba szerettem volna, micsoda ronda szó, tornác, nincs benne semmi emelkedett, túl közönséges, mint a pitvar meg a veranda.

Megmondtam anyámnak, hogy katolikus szeretnék lenni. Őt is, meg a nagyapámat is a gutaütés kerülgette. Utóbbi azonnal vissza akart küldeni a régi iskolámba, a Vilasba, de anyám azt mondta, azt semmiképpen, tele van mexikóiakkal meg fiatalkorú bűnözőkkel. Erre én megemlítettem, hogy a Szent Józsefben is sok a mexikói, de anyám közölte, hogy azok mind jó családból valók. A miénk vajon jó család volt? Nem tudtam. De még ma is sokszor benézek a panorámaablakokon, és amikor látom a családokat az asztal körül, azon tűnődöm, vajon mit csinálnak, hogyan beszélgetnek egymással?

Cecilia nővér és egy másik apáca egyik délután eljött hozzánk. Nem tudom, miért jöttek, de nem nyílt alkalmuk elmagyarázni. Hatalmas felfordulás lett az egészből. Anyám sírt, nagymami is sírt, nagyapa részeg volt, az apácákra támadt, és károgó varjaknak nevezte őket. Másnap attól féltem, hogy Cecilia nővér dühös lesz rám, és nem fog „Viszlát, kedvesem”-mel búcsúzni tőlem, amikor majd egyedül hagy az osztályban a szünet alatt. De nem, mielőtt elment, még egy könyvet is adott nekem, az volt a címe, hogy Understood Betsy, és azt mondta, reméli, tetszeni fog. Az volt az első igazi könyv, amit elolvastam, az első könyv, amibe beleszerettem.

A nővér dicsérte az órai munkámat, és minden alkalommal külön megemlítette az osztálynak, ha csillagot kaptam, vagy pénteken egy szentképet. Mindent megtettem, hogy a kedvében járjak, szorgalmasan felírtam a füzetlapok tetejére az A. M. D. G.-t, a jezsuiták jelmondatának rövidítését, és rohantam letörölni a táblát. Az én imám volt a leghangosabb, az én kezem lendült először, amikor feltett egy kérdést. Ő továbbra is ellátott olvasnivalóval, és egyszer adott egy papír könyvjelzőt, amin az állt, hogy „Imádkozzál érettünk, bűnösökért most és halálunk óráján”. Megmutattam Melissa Barnesnak az ebédlőben. Balga módon azt hittem, hogy mivel Cecilia nővér megkedvelt, majd a lányok is megszeretnek. De ezúttal ahelyett, hogy kinevettek volna, megutáltak. Amikor felálltam felelni, azt suttogták: „stréber”. Ha Cecilia nővér engem választott ki, hogy gyűjtsem össze a tízcenteseket, és osszam ki az ebédzsetonokat, minden lány halkan elmormolta, hogy „stréber”, amikor a tenyerébe tettem az érmét.

És akkor, teljesen váratlanul, egy napon anyám irtó dühös lett rám, mert apám többször írt nekem, mint neki. Azért, mert én többször írok neki. Nem, te vagy a kis kedvence. Egyik este későn értem haza. A téren az orrom előtt ment el a busz. Anyám a lépcső tetején állt, az apám egyik kék légiposta-borítékos levelével a kezében. A másik kezével meggyújtott egy gyufát a hüvelykujja körmén, és mialatt én felszaladtam a lépcsőn, elégette a levelet. Ettől mindig rettegtem. Amikor kicsi voltam, nem láttam a gyufát, és azt hittem, a lángoló hüvelykujjával gyújtja meg a cigarettáját.

Attól kezdve nem beszéltem. Nem jelentettem be, hogy: „Na, mostantól nem szólalok meg”, csak fokozatosan leszoktam a beszédről, és amikor felharsant a sziréna, lehajtottam a fejem a padra, és magamban suttogtam el az imádságot. Amikor Cecilia nővér felszólított, megráztam a fejem, és visszaültem a helyemre. Nem kaptam több szentet, se csillagot. De már nem számított. Új nevet kaptam. Tökfej. Cecilia nővér bent maradt velem az osztályban, amikor a többiek elmentek tornaórára.

– Mi a baj, kedvesem? Segíthetek? Kérlek, válaszolj nekem. – Összeszorítottam a számat, és nem néztem rá. Elment, én meg ott maradtam a fülledt osztályban, a félhomályban. Később visszajött a Fekete szépség egyik példányával, és letette elém. – Tessék, ez egy szép könyv, csak nagyon szomorú. Mondd, szomorú vagy valami miatt?

A ruhatárba futottam előle és a könyv elől. Persze egyetlen kabát sem volt ott, Texasban túl meleg van, csak dobozok és poros tankönyvek. Húsvéti dekoráció. Karácsonyi dekoráció. Cecilia nővér bejött utánam az aprócska helyiségbe. Átkarolta a vállamat, és letérdepeltetett.

– Imádkozzunk – mondta.

Üdvözlégy, Mária, malaszttal teljes, az Úr van teveled, áldott vagy te az asszonyok között, és áldott a te méhednek gyümölcse, Jézus… Könnyek gyűltek a szemébe. Képtelen voltam elviselni ennyi gyengédséget. Kirántottam magam az öleléséből, közben véletlenül fellöktem. A fityulája beleakadt az egyik akasztóba, és lecsúszott a fejéről. A haja nem volt leborotválva, ahogy a lányok állították. Felsikoltott, és kiszaladt a helyiségből.

Még aznap hazaküldtek, és kicsaptak a Szent Józsefből, mert megütöttem egy apácát. Nem tudom, hogy hihette, hogy képes lennék megütni őt. Egyáltalán nem így történt.

Jegyzetek

* Ezt a részletet Lucia Berlin saját élményeiből is meríthette, hiszen a memoárjában is említi. („Olykor egy öreg vitorlakészítő haladt el nyikorgó lovas kocsin.” Lucia Berlin: A ford.)

1 Ügyességi játék, amelyben minél gyorsabban össze kell szedni a földről a szétszórt csillag formájú „jack”-eket.

Lucia Berlinről

Munkássága

Lucia Berlin (1936–2004) hetvenhat elbeszélést publikált életében. A legtöbbet, de nem az összeset, a Black Sparrow Press kiadó jelentette meg a Homesick (1991), So Long (1993) és Where I Live Now (1999) című kötetekben. Ezek az újabb művek mellett a korábbi – 1980-ban, 1984-ben és 1987-ben megjelent – könyvekből is merítenek.

Első írásai huszonnégy éves korában, Saul Bellow irodalmi folyóiratában, a Noble Savage-ben és a New Strand magazinban jelentek meg. Később az Atlantic Monthly, a New American Writing és több kisebb folyóirat számos alkalommal közölte elbeszéléseit. A Homesick 1991-ben megkapta az American Book Awardot (Amerikai Könyvdíj).

Az 1960-as és 70-es években és a 80-as évek java részében magas színvonalon, de keveset és nem folyamatosan alkotott. A 80-as évek végére fiai felnőttek, neki pedig sikerült leküzdenie évtizedek óta fennálló alkoholizmusát (a függőség borzalmai, a kijózanító zárkák, elvonók és a helyzetekben olykor rejlő harsány komikum ábrázolása különleges helyet foglal el Lucia Berlin munkásságában). Innentől fogva haláláig töretlenül alkotott.

Élete

Lucia Berlin 1936-ban Lucia Brownként látta meg a napvilágot Alaszkában. Édesapja bányamérnök volt, és számos helyen dolgozott – így Lucia Idaho, Kentucky és Montana bányavárosaiban töltötte gyermekéveit.

1942-ben Ted Brownnak be kellett vonulnia, a család pedig El Pasóba költözött az anyai nagyszülőkhöz; Lucia nagyapja jó hírű, de súlyosan alkoholista fogorvos volt.

A háború után Lucia apja Santiago de Chilébe költöztette a családot, és ezzel kezdetét vette egy változatos, sokszor nagystílű életszakasz, amely az író ifjúkorának több mint két évtizedét öleli fel. Lucia Chilében bálokon vett részt, fényes estélyekre járt, az első cigarettáját Ali Khán herceg gyújtotta meg. Elvégezte a középiskolát, és anyja helyett – aki esténként korán visszavonult, többnyire egy üveg ital társaságában – ellátta a háziasszony szerepét az apja által szervezett társasági eseményeken.

Lucia már tízévesen súlyos gerincferdülésben szenvedett; a fájdalmas rendellenesség egész életében végigkísérte, gyakran kellett acélmerevítős gerincfűzőt viselnie.

1955-ben beiratkozott az Új-Mexikói Egyetemre. Ekkor már második anyanyelve volt a spanyol. Ramón Sender író tanítványa lett. Hamarosan férjhez ment, két fia született. Szobrász férje még a második gyermek születése előtt elhagyta. Lucia egyetemi tanulmányai befejezése után Albuquerque-ben maradt, ahol megismerkedett az életében később kulcsszerepet játszó Edward Dorn költővel. Itt ismerte meg Dorn tanárát, a híres Black Mountain College egyik legünnepeltebb szerzőjét, Robert Creeley-t is, valamint Dorn két harvardi évfolyamtársát, Race Newton és Buddy Berlin dzsesszzenészeket. És elkezdett írni.

A dzsesszzongorista Newton 1958-ban vette feleségül Luciát (aki Lucia Newton néven publikálta első írásait.) Egy évvel később Lucia két gyermekével együtt New Yorkba költözött, egy tetőtéri lakásba. Race szinte állandóan dolgozott. A házaspár barátságot kötött a szomszédban lakó Denise Levertovval és Mitchell Goodmannal, valamint más költőkkel és művészekkel (John Altoon, Diane di Prima, Amiri Baraka – akkori nevén LeRoi Jones).

1960-ban Lucia a fiaival együtt elhagyta Newtont és New Yorkot – Mexikóba utazott Buddy Berlinnel, későbbi harmadik férjével. Buddy gazdag volt, magával ragadó személyiség, de drogfüggő is. Luciának két fia született tőle: David (1962-ben) és Daniel (1965-ben).

1968-ban Berlinék elváltak, miközben Lucia az Új-Mexikói Egyetem mesterképzésére járt, és kisegítő tanárként dolgozott. Soha többé nem ment férjhez.

1971 és 1994 között a kaliforniai Berkeley-ben és Oaklandben élt. Volt középiskolai tanár, telefonközpontos, kórházi betegirányító, takarítónő és orvosasszisztens, eközben írt, nevelte a négy fiát, és ivott, míg végül sikerült felülkerekednie alkoholizmusán. Az 1991-es és 1992-es év java részét rákban haldokló húga mellett, Mexikóvárosban töltötte. Anyja 1986-ban halt meg, valószínűleg öngyilkos lett.

Miután 1994-ben Edward Dorn állást ajánlott neki a Colorado Egyetemen, Berlin – eleinte vendégtanárként, majd egyetemi docensként – hat évet töltött Boulderben. A hallgatók körében kivételes népszerűség és szeretet övezte, már második ott töltött évében megkapta a kiemelkedő tanári teljesítményért járó egyetemi elismerést.

A boulderi évek alatt Lucia valósággal kivirágzott abban az összetartó baráti és alkotótársi körben, amelyhez Ed és Helene Dorn, Jennie, Anselm Hollo és régi jó barátja, Bobbie Louise Hawkins tartoztak. Lucia szoros barátságot kötött Kenward Elmslie költővel és e sorok írójával.

Rohamosan romló egészsége miatt (erősen meggörbült gerince átfúrta egyik tüdejét; a 90-es évek közepétől mindig volt nála oxigénpalack) Lucia 2000-ben nyugdíjba vonult, és fiai unszolására Los Angelesbe költözött. A rákkal folytatott bátor küzdelmének 2004-ben, Marina del Rey-i otthonában vetett véget a halál.

Utóirat

2015-ben, Lucia halála után tizenegy évvel megjelent a Bejárónők kézikönyve című válogatott elbeszéléskötet. Bestseller lett, a New York Times Könyvszemle rovata beválogatta „2015 legjobb tíz könyve” közé. Az Alfaguara gondozásában megjelent spanyol kiadást az „év könyvének” választotta a madridi El País. Harminc országban jelentek vagy jelennek meg hamarosan kiadásai. Mindennap új olvasók fedezik föl Lucia Berlint.

Stephen Emerson
(Bíró Júlia fordítása)

Tartalom

Lydia Davis: „A sztori a lényeg” (Előszó)

Angel mosodája

Dr. H. A. Moynihan

Csillagok és szentek

Bejárónők kézikönyve

Az én zsokém

El Tim

Nézőpont

Az első elvonó

Fantomfájdalom

Tigrisharapások

Feljegyzések a sürgősségiről, 1977

Temps perdu

Carpe diem

Toda Luna, Todo Año

Jó és rossz

Melina

Barátok

Menthetetlen

Elektromos autó, El Paso

Szexepil

Semmirekellő kölyök

Egyetlen lépés

Kallódók

Fájdalom

Csillagfürt

La vie en rose

Makadám

Kedves Conchi

Bolond, aki sír

Gyász

Panteón de Dolores

Viszlát

Románc

Mosolyogj rám

Mama

Carmen

Hallgatás

Mijito

4

Nesze neked szombat

B. F. meg én

Csak még egy percet

Hazatérés

Jegyzetek

Lucia Berlinről

jelenkor
jelenkor.libricsoport.hu

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font License