NAGY ESZTER

MÁR MEGINT… NAUGYE

Könyv Guru

Budapest, 2022

MÁR MEGINT... NAUGYE

2021

Új fejezet

Elengedés

Lélekdonor

Reklám

Tavasz van

Borúra derű

A munka hőse

Az erő velem van!

Picture

Hófehérke

Picture

Nosztalgia

COVID

Horoszkóp

Narnia

Démonok

Megvilágosodás

Haiku

Pékné módra

Sztereotípiák

Tapasztalat

Picture

Legyetek jók, ha tudtok

Az élet apró örömei

Szinkronicitás

Várakozás

Este van, este van…

Élet – IGEN

Arcra, magyar

Picture

Tömeges

Magánügy

Kommunikáció

A szabadság fogságában

Anyai oldal

Energia

Mély levegő

(P)off/on 1.

Picture

Bázisugrás

Énidő

Éhes

Pillangóhatás

Pokoli

(P)off/on 2.

Hit

Coelho után szabadon

Picture

(B)íróság

Ko(ó)r

Van az úgy…

Adok–kapok

Változ/ás

Felülírva

Szabadság

Mondd, hogy nem…

Negatív

Pozitív

Helyzet?

Bosszantó

Tökéletes

Picture

Számvetősdi

At(n)yavilág!

Freud

Állatok

Halló, Vatikán?

Porhintés

Bridget Jones vs. Carrie Bradshaw

Picture

A nyúlon túl

Agyhalál

Naugye?

Hakuna Matata

Móninak és Atinak

Éretlenek

Állapotfrissítés

Megérkezni

Álmatlanul

Picture

Fél/elem

Huszonkettő tény egy huszonkettedik szülinapra

Karma

Némán

Újra csajok a csúcson!

Hit 2.

Könyvajánló

Álmomban

Picture

Mellesleg

Közhelyriadó

Sport

Haiku 2

Jelzések

Sorozatos

2022

Évnyit(ogat)ó

Zárul egy szakasz

2021

ÚJ FEJEZET

Elkezdődött egy merőben más életem.

A 2020–as évem… háát!

Az első fele a vírus miatt kialakult új helyzet miatti káosz, majd romba dőlés, a második fele meg a padlóról feltápászkodás folyamata volt, lassított felvételben.

Egorombolás, magamba nézés, megbocsátás, a barátok vissza és beengedése. Régi és új kapcsolódások mentén, szépen elindult az új Én. Szilveszterkor már arra koccintottunk, hogy túl vagyok egy újabb mérföldkőnyi megmérettetésen! Juhéjj! Tuti szintemelkedés! Punktum!

Egyelőre bírom az új magam. Határozott, magabiztos, (khmm) vidám NŐ, aki már pontosan tudja, hogy egyedül lenni nem bűn, hogy a szingli lét nem egyenlő a magánnyal.

Dolgozom, és élvezem hogy szeretek velem lenni. A gyerekeim nőnek. Sőt kifejezetten öregszenek, ellentétben velem…

A legifjabb is középiskolát kezd szeptembertől, kolesszal, így érkezik majd el a második évada a szabadságkorszaknak. Eddig rettegtem ettől. Hogy én, a három gyerek körüli „mizériából” ki sem látszó anyatigris, mi a fenét fogok kezdeni majd a hirtelen nyakamba szakadt magányos hétköznapokkal?

De úgy van ez, hogy mire elérkezik, már hozzászoktat az élet a gondolathoz, és várod is valahol. Az elengedés a legnagyobb lecke. Minden téren. De ha megy, már te vagy a király, és ömlik be az új. Persze az új sem mindig csak rózsaszín, de ebben az új szemüvegben már minden színárnyalatot észreveszek, látok, kezelek, és tanulok belőle. Jó esetben!

Itt–ott egy–két bizonytalan megingás a régi jól berögzött minták miatt, de már a megengedés simább útján vagyok.

Produkál is érdekes dolgokat az élet. Olyan néha, mintha tesztelne, hogy valóban tudok–e kezelni minden furcsaságot.

Hát, nem azt mondom, párszor felszalad a szemöldököm a homlokom közepére. De megvonom a vállam, elmormolom a mantrámmá vált nyugimondatot, miszerint: „Legyen meg a te akaratod”, és hagyom, hogy tereljen az univerzum arra, ahol a dolgom van.

Egyvalamit biztosan megtanultam.

Ott tuti nincs dolgom, ahol nem vagyok boldog. A boldogtalanság a legbiztosabb jele, hogy leszaladtál az utadról. Ahol meg boldog érzés van, legyen az akármilyen fura is, ott vagy jó helyen. Pont. Addig fix, amíg ez a jó érzésed megvan. Aztán ha kell, továbbevezel.

ELENGEDÉS

Ha már az elengedést mint fő feladatot említettem az elején, mindjárt érkezett is még egy, csak hogy egy pillanatra se maradjak dolog nélkül.

A kiskutyám haldoklik.

Ezt a mondatot pokoli nehéz volt leírni.

Egyrészt, mert még a folyamatban vagyunk, másrészt mert pontosan lehet tudni, hogy ennek a vége napokon belül egy újabb folyamat kezdete, nevezetesen a gyászfolyamaté.

Buksi, egy fehér bichon havanese kisfiú, tizenhat éves múlt januárban. Az állatorvos szerint az is csoda, hogy még él. Tudjuk, de ez nem könnyíti meg a dolgot.

Ötéves volt, amikor hozzánk került. Mentett kutya. Nem a klasszik menhelyes vagy utcán összeszedett típusú, hanem a „családból”, rossz tartási körülmények közül, gyalázatos állapotban magunkhoz vett, majd boldoggá szeretett fajta.

Két dolog maradt meg a régi életéből. A neve, ami annyira gagyi, hogy nagyon akartam neki egy újat. Az első dolgom volt, mint egy jó anyának, keresni valami „bichonosat”. De minden próbálkozásom dugába dőlt, mert semmi mással nem lehetett figyelemre bírni, csak ezzel a fantáziadús Buksival. Hát hagytuk. Megszokta, megszoktuk mi is.

A második, a szeparációs szorongás. Sajnos beszélni nem tudtuk megtanítani (pedig majdnem), így nem tudjuk meg már soha, hogy miken mehetett keresztül. Mitől alakult ki nála, hogy nem lehetett egyedül hagyni, mert ha csak a készülődés legapróbb jeleit is felfedezni vélte rajtunk, olyan kétségbeesetten ordítva, tombolva ugatott, mintha örökre elhagynánk.

Ez csak az időskori süketségével enyhült.

Olyan sok mindenben kísért el ez alatt a tizenegy év alatt!

Váltunk, költöztünk, balhéztunk miatta az alsó szomszéddal, majd nagyon nehezen elfogadtuk, hogy az albérlet az albérlet, nem maradhat.

Anyukám kutyája lett, hozzá költözött. Szerelemből szerelembe! Azt mindig tudta, hogy az „anyukája” én vagyok, de a gazdi anyu lett.

Pár éve már „basszusozunk” minden szülinapján… már tizenhárom éves, már tizennégy, tizenöt, az idén januárban már a „ki gondolta volna, hogy megéli a tizenhatot” volt.

Olyan sokáig nyoma sem volt az öregedésnek! Aztán egyszer csak elkezdett leépülni.

Természetesen megbeszéltük, hogy soha nem kínoznánk a saját önzőségünk miatt, csak addig tartjuk itt, amíg fájdalommentes, minőségi élete van.

Eddig tartott…

Most még elhozták anyuék a szülinapomra. Egy aszott kis „öregember”, kutyatestben. Hagyta, hogy szorosan hozzábújva, zokogva köszönjek el tőle. Belefúrta a kis fejét a vállamba, mintha vigasztalna, hogy minden rendben lesz. Olyan bölcsességgel a szemében nézett rám, hogy tudtam, menni akar.

Még hazavitték, mert már az az ő otthona. A saját kis helyén, a saját szagú ágyában, a legjobb macska barátjával az oldalán fog eltávozni a szivárványhídon túlra.

Isten veled, drága kiskutyám!

LÉLEKDONOR

A lelkem kapcsolódni akar. Ilyenfajta. Keresi a helyét, keresi a boldogságát. Ez már nem a „nem akarok egyedül lenni” típusú keresgélés, hanem inkább a „hagyom, hadd szárnyaljon”–féle.

Megyek vele, és figyelek. Már nem feltétlenül esek kétségbe akkor sem, ha a tudatos énemnek eget rengető hülyeség, amit érez. Biztos tudja, hinni akarok neki. Bár fura. Fura helyekre kapcsolódik, amit még mindig ésszel próbálok megmagyarázni, beskatulyázni, nevén nevezni.

Persze esélytelen.

Azt hiszem, ilyet még sosem írtam le: a tudatomtól függetlenül, kapcsolódik a lelkem!

Az agyam utálja érte, az összes létező sejtem iszonyatosan hangosan cüccög, de a lelkem olyan most, mint egy zabolátlan kiscsikó, aki pont leszarja, hogy mit ugat neki a többi kolonc.

Vonzódik egy másik ember lelkéhez.

Nem a szerelemről beszélek. Nem arról, amikor rád szakad a rózsaszín köd, és ki se látsz mögüle a hülyeségtől. Ez valami új! A lelkem különálló életet él, és ráfonódott erre a másik lélekre.

Az ő lelkét nem érzem, mert pillanatnyilag tudathasadásom van. Azt csak a lelkem tudhatja, hogy visszafonódik–e. De ő most nem kommunikál velem (mármint a lelkem), mert éppen értetlenül állok a nagyon okos agyammal és a zseniálisan összepakolt tudatommal a szőnyeg szélén. Bambán bámulok, és majdnem biztos, hogy rágózok is.

Abban tudok bízni, hogy a sok fájdalmas tapasztaláson edződött lelkecském nem hülyült el teljesen, és nem készül megint öngyilkos lenni.

Tökre szeretném már annak a felnőttnek látni, aki nem kapcsolódik pusztán a hecc kedvéért vagy éppen segítő szándékkal, mint egy Teréz anya, hanem bölcs, tapasztalt, okos lélekként már valóban a társát keresi, és találja.

Az agyamat még nem győzte meg. Őt most próbálom tompítani valami alkoholszerűvel.

REKLÁM

Arra jöttem rá, hogy a social media marketingosztálya nem feltétlenül tudja eldönteni, hány éves vagyok. Olyan reklámokat dobál fel nekem, hogy lassan én sem.

Volt már ízületvédő kapszula, potencianövelő, mely szerint a lenyugvó napnak is van ereje (a nemem sem tiszta nekik mindig). Nemrég meg azt a kérdést szegezte nekem, hogy a gyerekem hogy reagál a pelenkázásra? A: ördög, B: angyal.

Istenemre, ezt meg akartam válaszolni, de nem volt ott a C, mely szerint bizonyára baromi szarul, lévén, hogy huszonegy, tizenhat és tizennégy évesek.

Mindenki azon parázik, hogy csak egymás közt beszélnek valamiről, és már dobja is ki a reklámját a telefon az arcába.

Na, most, az én gondolataim vagy rohadtul védettek, vagy annyira zombi land van odabent, hogy hol a potenciámért aggódom, hol az ízületeimért, hol pedig orvul pelenkázni vágyom egy ördögöt vagy egy angyalt.

Ha okosnak akarok tűnni a gugli előtt, akkor el kell kezdenem magasröptű beszélgetéseket folytatni a részecskegyorsítókról vagy az atommaghasadás rejtélyeiről valakivel… hátha!

TAVASZ VAN

Itt a tavasz, szerelem illata leng a levegőben…

Nálam „örökre szingli maradsz” szag van!

Rám írt egy nagyon kedves régi ismerősöm, hogy pont ezer éve nem találkoztunk, és nem tud elmenni szó nélkül a tény mellett, miszerint a fotóim alapján egyre „jobb csaj” vagyok, és hogy „hú”, meg „hogy csinálom”, meg ilyenek. Megkönnyeztem, esküszöm!

Kérdezte, hogy van–e most párom. Amikor írtam, hogy nincs, őszinte döbbenet következett, aztán egy hosszas fejtegetés arról, hogy ez a „jó nők sorsa”, mert senki nem mer közeledni biztos, meg hogy nem merik bevállalni, mert „nem érzik méltónak magukat hozzám”.

Jézusisten! Mondjátok, hogy ez nem igaz!

Most akkor büszkének kell lennem, hogy többen dicsérnek mostanában, mint az elmúlt húsz évben összesen, vagy bele kell esnem a kétségbe hanyatt, mert ha a fent leírt tényállás igaz, akkor itt rohadok meg társtalanul, ahol vagyok. Remek!

Tök jól érzem magam most a bőrömben, általában tetszik a tükörképem is (kivételt képez a kialvatlan fejes, a kibőgött szemes és a beitalozott fejes kép). Erre megkapom, hogy ez tulajdonképpen hátrány.

Igaz, ami igaz, normális hím normális szándékkal nem közelített felém időtlen idők óta. Avagy igen hamar elillant a „normális szándék”.

Van itt nekem az a pasi, aki ellen az agyam tiltakozik, de a testem nem, és már a lelkem is rákapott ugye. Na de ezek után hogy mernék én bármit is hinni ezzel kapcsolatban? Tök paradoxon, hogy jelen helyzetben akkor pont abban kell bíznom, hogy ő nem tart olyan jó nőnek!?

Bezzeg a közösségi oldalakon olyan vadidegen faszik jelölgetnek, akik ittak a bátorság kútjából. Mindenféle szemétség nélkül, sokszor nem tudom, hogy sírjak–e, vagy nevessek.

Másnak nem jutott abból a kútból, csak az apám korabeli százötven centis fess fiatalembernek? Vagy annak a lábfetisisztának, aki egy cipőhirdetésemre azt találta nekem írni, hogy rá akar élvezni a lábamra?

Bátorság, hapsikáim! Igyatok a merészség vizéből, mert a hülyék elisszák előletek, én meg itt maradok magnak!

BORÚRA DERŰ

Most azt leírni, hogy ma kaptam meg az első könyvem borítótervét a kiadó főszerkesztőjétől, olyan, mintha azt mondanám, hogy szárnyaim nőttek, és kétszer körberepültem a várost!

Amikor elkezdtem kiírogatni a gondolatokat a fejemből, még abszolút terápiás céllal, saját részre történt. Blog is azért lett belőle, mert a barátnőm rábeszélt, miután elolvasott egy két jobban sikerült szösszenetet.

Ott még álnéven, magamat nem felvállalva fetrengtem a nyomoromban.

Aztán eltelt pár év, és amikor egy kiadó érdemesnek találta arra, hogy ebből könyv szülessen, már eszembe sem jutott, hogy ne vállaljam ezt saját névvel és arccal.

Már nem akarok más lenni, mást mutatni. Ilyen vagyok, ezek a gondolataim. Botladozom, semmi nem rózsaszín. De nekem így tökéletes, mert az enyém. A szar is.

Mindenkinek van, csak van, aki tagadja, van, aki kiissza magából, van, aki sportol, énekel. Nekem egyik sem megy, én írok. Bár az éneklés befigyel néha, de azzal csak magamat büntetem.

Izgatottan várom, hogy megjelenjen a könyvem. Egyik nap azt gondolom, hogy „uramisten, hogy fogom kezelni a fos kritikákat? Majd boldog–boldogtalan megfejti, mennyire vagyok hülye”, másik nap meg azt, hogy „imádni fogják, én leszek a kiadó sztárszerzője hirtelen, és celeb leszek, meg minden”.

Mondjuk, ha ezt olvassátok, akkor ez utóbbi lett, és ez itten a második sikerkönyvem egy lapja. Ezt szeretem inkább hinni, na!

Egy ideig nem írtam. Nem tudtam. Nem jött az ihlet. Gondolatok voltak bőven, hajaj! De valahogy akkora volt a káosz, hogy még azt sem tudtam volna leírni, hogy hívnak.

A belső rendrakás még folyamatban van. (Ez a ti szerencsétek, különben maradhatnátok itt könyv nélkül!) Most megint késztetést érzek, hogy kirakjam elétek az elmém futását. Tök perverz!

A MUNKA HŐSE

Ma, a „munka hőse” érdemrendre hajtva reggel hatkor indultam dolgozni.

Mondjuk, leginkább azért, mert jól megszívattam magam, és legkésőbb nyolcra Győrben kellett lennem.

Viszont a kora tavaszi, reggeli kurva hidegnek megvan az a varázsa, hogy még tök frissek a gondolatok, így lehet egy frankó önelemzést művelni vezetés közben. (Jó, az autóban nem volt már hideg, részletkérdés.)

Tiszára büszke voltam, amikor érkeztek a jelen agyalásomra a válaszok. Megfogalmaztam szépen, hogy mi miért történik, hol van a kutya elásva. Volt pár „aha” érzés is!

Ez egészen addig tartott, amíg rá nem jöttem, hogy marha jó, hogy ilyen csodásan ráleltem a problémám okára, de a megoldás attól még nincs meg.

Egy jó barátom azt mondta, hogy „ez nagyon jó, már csak ki kell dolgozni a blokkot…”

Aha. Már csak az.

De azt mégis hogy kell? Ide nekem egy kapát, vagy egy ásót!

Nem akarok agyalni! Nem akarok már tudatosan blokkokat oldogatni! Légiesen suhanni vágyom, a tök simává érett életembe, ahová már magától, teljesen értelemszerűen csak az angyalporral átitatott tökéletesnek kellene áramlania ezerrel.

Igazából, ha előkapom a pozitív énemet, akkor simán el tudom hitetni magammal, hogy ez már az, csak én még leültem egy kicsit. Aztán, ha már lent vagyok, felszedek egy két kakakupacot, amik még ott hevernek.

Ha ezt is hívhatjuk „blokkoldásnak”, akkor egye fene, kitakarítom a placcot.

De aztán már nekem egy kóbor állat se piszkítson ide! Ez az én kifutóm!

AZ ERŐ VELEM VAN!

A lelkem erős, a szívem vidám… (hahaha), de két napja úgy beállt a nyakam, mintha soha többet nem kívánna balra fordulni. Azonkívül, hogy rohadtul fáj is, nem meghazudtolva önmagam, kíváncsi lennék, hogy mit jelent ez (mindig minden jelent valamit, és kész).

Balra fájdalmas, jobbra nem. Nézek jobbra, hátha megvilágosodok, és észreveszem, amit kell. (Szekrény meg ablak. Ennek így semmi értelme!)

Cserébe, ha vezetek – amit igen sokszor teszek –, jajgatva és káromkodva hagyok el minden kereszteződést, ahol muszáj balra kinéznem, hogy nem kaszál–e el egy kamion. Elképesztően sok a kereszteződés! Eddig ez fel sem tűnt.

Á, megvan! Ha itt most párhuzamot vonok az életemmel, ahol szintén volt jó pár kereszteződés, akkor itt lehetne a megoldás. Ne nézz balra, csak jobbra! Legyen! Mától csak jobbra nézek. A JOBB–ra! Bingó! Na? Zseni vagyok, vagy zseni vagyok? Éljen a pozitív gondolkodás!

Jól van, teljesen hülye vagyok, belátom. De ezt most ráfogjuk arra, hogy valami olyan ideg nyomódik a nyakamon, ami a racionális gondolkodásért felelős (ez nyomódik már egy ideje, asszem).