Joschka Fischer

A jelen háborúi

Egy új világrend születése

– részlet –

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Joschka Fischer: Die Kriege der Gegenwart und der Beginn einer neuen Weltordnung
Kiepenheuer & Witsch, Köln, 2025
Copyright © 2025, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG, Cologne/Germany

Hungarian edition © HVG Könyvek, 2025
Hungarian translation © Csősz Róbert, 2025

Fordította Csősz Róbert

ISBN 978-963-565-805‑3

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalomjegyzék

Előszó A szuverén Európa drámája és lehetősége
(Techet Péter)

Az amerikai elnökválasztás után
– Donald Trump és a következmények

A káosz mint a nemzetközi kapcsolatok jövőbeli rendezőelve

A birodalom hosszú árnyéka – Oroszország

2023. október 7‑e és következményei – A Közel-Kelet

Quo vadis, Amerika? – Az Amerikai Egyesült Államok

A sárkány évszázada? – Kína

Európa és a megoldatlan hatalmi kérdés

A nacionalista kihívás

Előszó
A szuverén Európa drámája és lehetősége

Európa talán 1945 óta nem volt olyan válságos helyzetben, mint 2025-ben: háború Ukrajnában, orosz drónok európai uniós és NATO-tagállamok légterében; Washington eközben nyíltan felmondja az 1945 után kialakult transzatlanti szövetséget, és Európát is vámokkal sújtja; Kína egyre kevésbé gazdasági partner, sokkal inkább versenytárs, amely számos területen, mint például az autógyártásban, kezdi lehagyni az európaiakat; és az európai belpolitikában egyre népszerűbbek – a kontinens két legerősebb államában, Németországban és Franciaországban is – azok a szélsőjobboldali pártok, amelyek nem csupán a bevándorlást kritizálják, de saját nemzetük érdekei ellen is dolgoznak, amikor a trumpi Egyesült Államok és a putyini Oroszország érdekében akadályozzák, támadják a további európai egységesülést.

Európában számos illúzió omlik össze mostanság. Oroszországot nem lehetett a schröderi, merkeli gazdaságpolitikával megbékíteni, Moszkva ugyanis nem adta fel imperialista céljait – amit Európa vezetői 2014‑ben még nem akartak látni, az legkésőbb 2022 óta mindenki számára világos: Moszkva vissza akarja szerezni az egykori szovjet, sőt talán a cári Oroszország befolyási övezetét. Európának közben arra is rá kellett ébrednie, hogy túlságosan hosszú ideig bízott Washington szövetségében, holott már Barack Obama elnöksége alatt látszott, hogy az amerikai külpolitika számára egyre kevésbé fontos Európa, amelyet a trumpi adminisztráció immár ideológiai alapon is támad.

Az orosz fenyegetettség és az amerikai eltávolodás persze esély is lehet Európa számára – de bizonyosan az utolsó –: az Európai Unió vagy képes lesz nagyhatalomként megvédenie önmagát Oroszországgal szemben, és közben az Egyesült Államoktól is függetlenedni, vagy ellenséges nagyhatalmak játékszerévé válik, elvégre a kollaboránsok már ott ülnek az európai országok parlamentjeiben, Budapesten pedig már másfél évtizede a kormányban is.

Joschka Fischer egykori német külügyminiszter most már magyarul is olvasható legújabb könyvében helyesen észrevételezi, hogy az 1990‑ben hirtelen – sok tekintetben csodaszerűen – bekövetkezett új világrend, amelyet Francis Fukuyama már akkor a „történelem végének” hitt, mostanra széttöredezett, az akkori álmok szertefoszlottak. A kanti „örök béke” lehetőségét és a liberális demokráciák világméretű elterjedését, megszilárdulását a multipoláris, a katonai erőt ismét használni akaró és tudó, az értékek helyett puszta érdekeket képviselő világkáosz váltja fel.

Európának meg kell érkeznie a történelembe: katonai erőt kell felmutatnia, képessé kell válnia az érdekeit Washingtonnal és Moszkvával szemben érvényesíteni. És mindennek a legfontosabb előfeltétele, hogy Európának egységesebbé kell válnia, mert egy huszonhét fejű, számos fontos kérdésben továbbra is csak egyhangúlag döntésképes államszövetségre ugyanaz a sors várhat, mint egykoron a Lengyel–Litván Konföderációra vagy a Német-római Császárságra: döntésképtelensége miatt kisodródik a történelemből, és az új erős hatalmak osztják fel maguk között. Fischer amúgy már 2000‑ben – még külügyminiszterként – a berlini Humboldt Egyetemen tartott beszédében szorgalmazta, hogy Európa váljék önálló állammá, saját elnökkel, kormánnyal és egy sokkal szélesebb jogkörű parlamenttel.

Az azóta eltelt huszonöt évben az Európai Unió ugyan kibővült, de strukturális problémáit nem tudta meghaladni, a 2009‑ben (az elbukott alkotmánytervezet helyett) elfogadott lisszaboni szerződés továbbra is egy békében működő unióra méretezett. Válsághelyezetekben viszont megmutatkozik a gyengeség – huszonhét szuverén állam még akkor sem tudna valódi politikai hatalmat felmutatni, ha mindig közös lenne az akaratuk. Ma azonban még a közös akarat – nem beszélve a közös vízióról – is hiányzik. Carl Schmittet parafrazeálva: Európában a rendkívüli helyzetben nem a szuverén mutatkozik meg, hanem annak teljes hiánya. Egy olyan világban azonban, amely egyre inkább a 19. századi nagyhatalmi, sokszor háborúkkal „lejátszott” érdekpolitikába tér vissza, Európa jelenlegi működésmódja és eszmerendszere meghaladott és önmagára nézve veszélyes. Európának szuverénné kell válnia, ami sokkal szorosabb, egységesebb összefogást feltételez, elvégre hiába hiszi valamennyi tagállama szuverénnek magát, egymagukban végtelenül gyengék és erőtlenek az új világrend agresszív szereplőivel szemben.

Joschka Fischer 2006 óta hivatalosan sem része már a német politikának; a hajdani német külügyminiszter és a Szövetség’90/Zöldek párt egykori társelnöke lassan húsz éve kiszállt a napi politikából, miután 2005‑ben a Gerhard Schröder vezette szociáldemokrata–zöld kormány nem tudott Berlinben hatalmon maradni. Miközben Schröder azóta az orosz gazdasági – és sokban politikai – érdekek képviselője, lobbistája lett, Putyint 2012‑ben „kiváló demokratának” nevezte, és az orosz elnököt a mai napig barátjának tartja, egykori külügyminisztere, Joschka Fischer egyfajta politikai elemzőként, értelmiségiként védelmezi azt a „régi világot” – politikailag a liberális demokráciát, nemzetközileg pedig a transzatlantista együttműködést –, amelynek fiatalkorában amúgy még maga is ellenfele volt.

Fischer Magyarországról elűzött svábok gyerekeként született Joseph Fischer néven három évvel a második világháború vége után Németországban, szülei magyarosan Jóskának hívták otthon, amit ő aztán németes írásmódban hivatalosan is használni kezdett. A nyugatnémet demokráciában és jólétben nőtt fel, de látta azon világ ellentmondásait, önhazugságait, tabuit is. Egyik vezéralakja volt a főleg Frankfurtban szervezkedő 1968‑as diákmozgalomnak, amely különösen Németországban nemcsak baloldali jelszavakat képviselt, de igazabb, bátrabb és keményebb szembenézést szorgalmazott a náci múlttal, amelyet az adenaueri években – éppen a stabilitás érdekében – inkább feledni, semmint feldolgozni akartak.

Fischer a „hatvannyolcasok” (Rudi Dutschke által megfogalmazott) taktikai célját, az intézményekbe való bevonulást („Marsch durch die Institutionen”) igencsak megfogadta: az egyetemet ugyan nem fejezte be, egy ideig taxisofőrként dolgozott, de aztán a nyolcvanas évektől már a hivatalos, elsővonalbeli politikában vett részt. 1983‑ban bekerült a nyugatnémet szövetségi parlamentbe, a Bundestagba, 1985‑ben pedig környezetvédelmi miniszter lett Hessen tartományban (emlékezetes volt, ahogy farmernadrágban és tornacipőben tette le miniszteri esküjét), 1998‑ban pedig a már újraegyesült Németország első vörös-zöld kabinetjében a külügyminiszteri tárcát kapta meg. Sokan – éppen a mindig is atlantista konzervatív és liberális jobboldalon – tartottak Fischer külügyminiszterségétől, elvégre a politikus a nyolcvanas években NATO‑ és Egyesült Államok-ellenes nézeteket képviselt, a NATO‑ és az amerikai csapatok németországi jelenléte ellen demonstrált, németországi lefegyverkezést szorgalmazott.

Fischer azonban mindig is elkötelezett európai volt, elvégre éppen a német „hatvannyolcasok” számára Európa jelentette azt az új identitást és politikai keretet, amelyben a német múltat – sok tekintetben a nemzet egészét mint 19. századi jelenséget – meg tudták és meg akarták haladni. Európa Németország számára egyfajta kollektív terápia volt, hogy feldolgozhassa, legyőzhesse önnön traumáit, félelmeit, „bűneit”. A „Soha többé Auschwitz!” jelszava alatt össze tudtak állni különféle baloldaliak – csak később (és manapság még inkább) derült ki, hogy más‑más következtetésre lehet e felszólításból jutni. A német radikális baloldal számára például – ahonnan Fischer is jön – a „Soha többé Auschwitz!” sokáig azt jelentette (és egyeseknek azt jelenti ma is), hogy az erő, a háború soha nem lehet a politika eszköze, és különösen Németország soha nem mutathat fel katonai erőt.

De már 1999-ben, a koszovói háború idején, megkérdőjeleződött a német baloldal ezen életigazsága. Tényleg annyit jelent akarni a békét, hogy a háborút mindig el kell kerülni? Tényleg nem lehet katonai eszközzel fellépni a liberális demokráciáért, az európai érdekekért és értékekért? És Németország azzal tanulta meg a „történelmi leckét”, ha mindig, mindenhol és minden körülmények között nemcsak leteszi a fegyvert, de fel sem veszi?

Végül 1999‑ben Joschka Fischer már német külügyminiszterként állt ki amellett, hogy Németország katonai csapatokkal vegyen részt a koszovói béketeremtésben, azaz akadályozza meg egy esetleges népirtás bekövetkeztét. 1945 után először mentek német katonák külföldre, ami miatt az akkoriban még nagyrészt radikális baloldali és pacifista zöldpárt számos tagja „militarizmust”, egyenesen német „imperializmust” kiáltott.

Aztán 1999‑ben Bielefeldben, az ökopárt kongresszusán, ahol még paradicsommal is megdobták Fischert, a politikus kimondott egy fontos mondatot indulatos és bekiabálásokkal folyamatosan megzavart beszédében: „A béke előfeltételezi a háború okainak elemzését.” Azaz a „Soha többé Auschwitz!” felszólítása nem jelentheti azt, hogy Németország és Európa egyszerűen becsukja a szemét – hátha a háború eltagadása majd fenntartja, elhozza a békét. Fischer 1999‑ben Bielefeldben azt kérte párttársaitól: értsék meg, a második világháború tanulsága nem a vissza‑ és elvonulás, hanem az értékeinkért való – igen, ha kell, néha katonai – kiállás. Koszovóban így lehetett elkerülni a népirtást. Ahogy Oroszország Ukrajna elleni háborúját is el lehetett volna kerülni, ha a német – és persze európai – politika értette volna az orosz imperialista célokat legalább 2008 (az orosz–grúz háború), de legkésőbb 2014 (a Krím orosz elfoglalása) után. Mára persze a német Zöldek, akik 2021 és 2025 között ismét hatalmon lehettek és külügyminisztert is adhattak, megértették és megszívlelték Fischer 1999‑es bielefeldi beszédét – és az egykori pacifista párt mára Ukrajna anyagi és katonai támogatásának legfőbb szószólója lett. Fischer már 1999‑ben kimondta: a liberális demokrácia vagy a béke nem végleges állapot – mindig lesznek ellenfelei, ellenségei, akikkel szemben akár erővel is fel kell lépni.

A német belpolitika és alkotmány egyébként ezt a gondolatot már a második világháború után közvetlenül az alaptörvényében megfogalmazta: szükség van jogi és politikai eszközökre, amelyekkel a demokrácia meg tudja magát védeni, elvégre a demokrácia a weimari köztársaságban éppen azért bukott el, mert saját ellenségeinek is teret adott. Az önvédelemre képes demokrácia (wehrhafte Demokratie) teszi lehetővé Németországban, hogy az alkotmánybíróság akár be is tilthat pártokat (legutóbb ugyan az ötvenes években élt ezzel az eszközzel, de az AfD kapcsán ma is sokan javasolnák). A demokráciát Németországban 1949 óta ugyanis nemcsak egy sajátos eljárásnak tartják, amelyben akár a demokráciát végül a többség le is válthatja, hanem megvédendő értéknek, tartalomnak. A külpolitikában azonban jóval hosszabb ideig tartott – és talán még a mai napig is tart –, amíg a német politika megértette, hogy ezen a téren is szükség van erőre, elvégre a békét nem elég békésen akarni, várni, ha a másik oldal közben hadat üzen.

Fischer, aki tehát a hatvanas–hetvenes években még a nyugatnémet szélsőbaloldali, parlamenten kívüli rendszerellenzékben a NATO- vagy az amerikai csapatok jelenléte ellen politizált, tüntetett, sőt még ülősztrájkolt is, ma már arra figyelmeztet: liberális elveinket nem elég tisztelni, de bizonyos helyzetekben erővel kell megvédeni. Amikor mára nemcsak Moszkvából és Pekingből, de Washingtonból és több európai fővárosból – köztük Budapestről is – megkérdőjelezik az európai értékeket, a pacifizmus nem választás kérdése, hanem önfeladás.

A mai világ – átvitt értelemben, de akár csak pár száz kilométerre Budapesttől szó szerint is – lángokban áll. A liberális demokráciát annak keretei között kísérlik meg az ellenfelei leváltani, a rendszer intézményrendszere és értékalapja támadás alatt áll számos európai országban is, és közben háborúkkal esik szét a Pax Americana, amelyet már maga az Egyesült Államok sem akar – Európa pedig egyelőre nem is tud – fenntartani, megvédeni.

Fischer „Európa drámájaként” írja le az ukrajnai háború kezdete és Trump második győzelme közötti alig több, mint kétéves időszakot. Európa „drámája” abban áll, hogy a kontinens egységesülése az 1945 utáni világrend eredményeként, és különösen az 1989 utáni világrendszerváltások következményeként a posztnacionalista, háború utáni, pacifista, ennyiben „történelem utáni” időszak és politika terméke volt. Kaliforniában sem gondolták annyira komolyan a „történelem végét”, mint Európában: a liberális demokrácia kiterjedhet legalábbis az egész kontinensen, de akár még Oroszországban is, a gazdasági jólét és együttműködés pedig békét, stabilitást eredményez. Ez volt az „európai álom”, amelynek azonban ma egy olyan világban kell felébrednie, ahol elzárkózás (Washington), imperialista militarizmus (Moszkva) és egy új világrend igénye (Peking) veszélyezteti a – még megmaradt – liberális demokráciák békéjét és jólétét.

Fischer könyvét Trump második elnökké választásával kezdi. Oroszország Ukrajna elleni támadása megmutatta ugyan Európának, hogy legalábbis Moszkvában semmiképpen sem ért véget a történelem – a cári és sztálinista imperializmus jött ismét elő –, mégis Trump elnöksége a valódi külpolitikai katasztrófa és határvonal, elvégre Európa innentől valóban egyedül maradhat Oroszországgal szemben. Trump második elnöki ciklusát nem lehet egyszerű „kisiklásként”, az amerikai demokrácia „üzemi baleseteként” értékelni. Hiába tűnik az amerikai elnök sokszor inkább egy reality show kissé egzaltált résztvevőjének, semmint komolyan vehető politikusnak, győzelme az amerikai társadalom és politika mély változásának jele, amivel – figyelmeztet Fischer – Európának szembe kell néznie.

Fischer szerint Európa azért kiszolgáltatott ma, mert talán túlságosan is elhitte 1989 ígéretét, „csodáját” – a világ lehet békés, demokrata és liberális. Európa a jövőbe tekintett, de közben alig vette észre, hogy – amint Fischer írja – különféle „múltak” éledtek újjá körülötte. Oroszország nem tett le a Szovjetunió szétesése után sem imperialista céljairól, Putyin nemcsak nyíltan bírálja az Európai Unió és a NATO bővítését, de mindenféle áltörténelmi érvekkel követeli magának Ukrajnát – és talán majd Lengyelországot, a Baltikumot és Moldovát is. Németországgal ellentétben Oroszország sohasem nézett szembe a saját múltjával – inkább visszaszerezni akarja mindazt, amit Putyin szerint az első világháború után Lenin miatt, majd 1989 után Gorbacsov és Jelcin miatt elvesztett. De az Egyesült Államokban is a múlt írja a jelent és a várható közeljövőt: a „Make America Great Again” az elbizonytalanodó fehér alsó középosztály nosztalgikus jelszava, amely a múltját erőszakosan is kész „visszaszerezni” az egyetemi világot még uraló, de a politikában visszaszoruló demokratáktól.

A káosz lett a világrendszerező elv – állapítja meg Fischer. A káosz persze sohasem állandó állapot, hanem átmenet, válság. Ahogy Antonio Gramsci olasz baloldali gondolkodó írta a harmincas években, az akkori káoszt látva: a régi meghalt, de az új még nem tud megszületni, és ezen átmeneti időszakban „új szörnyek” – vagy Gramscinál eredetiben: „beteges jelenségek” – lépnek elő.

Az új „szörnyeket” látjuk, és Fischer végig is elemzi őket könyvében: a belpolitikailag végletesen megosztott, a külpolitikából kivonulni akaró és kereskedelmi háborúkkal csak a saját vélt érdekeit érvényesítő Egyesült Államok; az ismét imperialista háborúkat folytató Oroszország, amely már nemcsak otthon, de a szomszédságában sem tűri a demokráciát; a pragmatikusan és csendben építkező, de mára egy új világrend igényével bejelentkező, technológiailag egyre fejlettebb Kína; és közben Európában a Fischer által populistáknak vagy neonacionalistáknak nevezett politikai erők, akik az európai egység akadályozásával valójában Washingtonnak, Moszkvának és Pekingnek kedveznek, azaz – hiába szeretik még kritikusaik is így nevezni őket – még véletlenül sem „patrióták” vagy „szuverenisták”.

A kérdés – és ebben áll Fischer aggodalma –, hogy lesz‑e az új világban szerepük még azon értékeknek, amelyeket Európa – hosszú ideig közösen az Egyesült Államokkal – képviselni akart, és egyáltalán: felismerik‑e Európa politikusai és népei, hogy mára nem elegendő a status quo védelme – a status quónak ugyanis legkésőbb Oroszország Ukrajna elleni háborújával, majd Trump második elnöki ciklusával Fischer szerint vége lett. Fischer ezért nem nosztalgikus könyvet írt; a ma káoszának elemzésekor a múlt hibáit – például az Egyesült Államok meggondolatlan Közel-Kelet-politikáját (Irakban és Szíriában) – szintén bírálja. A volt német külügyminiszter figyelmeztetni akar: ha Európa politikai egységként, gazdasági hatalomként – és nem utolsósorban: a demokrácia és jólét helyeként – túl akar élni, akkor fel kell készülnie egy olyan új világrendre, amelyben önmagát kell megvédenie a többi, erőszakos szereplővel szemben. Európának meg kell érkeznie a történelembe – ha nem akar onnan végleg kiesni.

Fischer szerint Európának nagyhatalommá kell válnia – katonai értelemben is –, elvégre egyedül maradt a világpolitikában: a világ ismét többpólusú, a háború ismét a politika egyik lehetséges eszköze, és közben az Egyesült Államok egyre kevésbé akar védhatalmi szerepet betölteni Európa felett. A kihívás tehát óriási – de a válság egyben lehetőség is. Ha nincs a borzalmas orosz támadás Ukrajna ellen, talán Európa vezetői még ma is elhinnék, hogy Oroszország békés szomszéd, és a háborúra még csak készülni sem kell. És ha Trump nem fordít ennyire egyértelműen hátat Európának, talán az Európai Unió sohasem akart volna önálló politikai és katonai tényezővé válni.

A remény ma már nem lehet az – és ezt Fischer is többször hangsúlyozza könyvében helyesen –, hogy majd talán minden újra „jóra fordul”, mondván: Trump hivatalosan úgysem indulhat harmadik elnökségért, és még talán egy orosz államelnök sem örök életű – mert a mostani káosz bizonyosan valami újat fog szülni. Richard David Precht német filozófus beszél rendszeresen arról, hogy az európai – különösen a klasszikus kereszténydemokrata német – politika nem képes a mai napig belátni, hogy az a transzatlanti világ, amelyben számos mai politikus – köztük Friedrich Merz német kancellár is – felnőtt, szocializálódott, végleg szétesett, és oda már nincs visszaút. Európának tehát nem lehet az a stratégiája, hogy a mostani válságot csak át kell „telelni”, bízva a „régi világ”, a régi szövetségi rendszer visszatértében.

Nincs ugyanis visszaút a régi, megszokott transzatlanti világba. Az amerikai politikában a republikánusok izolacionista fordulatot vettek – és nem látszik, hogy Trump után ne a trumpizmus folytatódnék –, a demokratáknál pedig az identitáspolitikai viták okán Európa, azaz az Egyesült Államok európai „gyökerei” és érdekazonosságai háttérbe szorultak. Végül nem a 2016 és 2020 közötti Trump-adminisztráció, hanem az azt követő bideni bizonyult zárójelnek, egy régi világ utolsó megnyilvánulásának. Európa mint értékközösség tehát két nagyhatalom – az elforduló Egyesült Államok és a támadó Oroszország – közé szorult, miközben az európai belpolitikában szaporodnak és növekednek azok a pártok, amelyek Washingtont és Moszkvát támogatják.

A mai európai vezetők azonban – elég csak arra a képre gondolni, amikor 2025 nyarán Trump elnöknél kisdiákok módjára ültek – még mindig abban bíznak, hogy Trumpot meg lehet szelídíteni, de legalábbis Trump után vissza lehet majd térni a megszokott transzatlantista együttműködéshez. Ahelyett, hogy Európa Washington eltávolodását esélyként, az önálló nagyhatalmi tényezővé válás lehetőségeként látná, görcsösen ragaszkodik az Egyesült Államokhoz – miközben Trump büntetővámokat vezet be, és az ukrajnai háború további költségeit az európaiakkal fizettetné meg. Európát kül‑ és belpolitikailag egyaránt bénítja az Egyesült Államok iránti – immár egyoldalú – „szerelme”: külpolitikailag Európa nem tud, nem mer más irányokba tájékozódni, akár éppen a trumpi Egyesült Államok ellenében más nagyhatalmakkal összefogni; belpolitikailag pedig az atlantizmus lett a „jó európaiság” egyetlen mércéje. Giorgia Meloni olasz kormányfőt például azóta nem szokás „fasisztázni” a nyugati médiában, hogy Egyesült Államok-párti külpolitikát folytat – neoliberális és autoriter belpolitikája éppen ezért immáron bocsánatos bűnné vált. Az atlantizmus mögött Európa számos országában a jóléti állam leépítése zajlik, a „szociális Európa” gondolatát már csak az Európai Parlament baloldalán képviselik egyesek.

Az Egyesült Államok a 20. század eleje óta, de legkésőbb 1945‑től kezdve állandóan beavatkozott Európa politikájába, közben számos konfliktust szított Európa szomszédságában (legutóbb a Közel-Keleten), amelyek következményeit – például a menekülthullámokat – aztán Európának kell elszenvednie, megoldania. Ukrajna esetében is azt lehetett látni, hogy Washington Berlinnel vagy Párizzsal szemben ugyan támogatta volna a posztszovjet ország NATO-tagságát, de amikor aztán Ukrajna most valóban védelemre szorulna, az Egyesült Államok Ukrajnát puszta gazdasági zsákmánynak tekinti, és a védelem költségeit Európával fizettetné meg. Washington az ukrajnai háborút csupán arra használja, hogy az Egyesült Államok fegyver‑ és gázkereskedelmét felpörgesse vele.

Európa vezetői ma még nem mernek, nem tudnak határozottabban fellépni Washingtonnal szemben – ennek megalázó példája, ahogy Ursula von der Leyen már azt sikerként ünnepelte, hogy „csak” 15 százalék vámmal sújtja az európai termékek többségét az Egyesült Államok, miközben Európa nem tett ellenlépéséket az amerikai importtal vagy techcégekkel szemben. Pedig a trumpizmus egyetlen pozitív hozadéka éppen az lehetne, hogy Európa is elfordul az Egyesült Államoktól, és saját lábára áll – azaz önálló nagyhatalmi politikát folytat, változó szövetségekben, de mindig kizárólagosan az európai érdekek mentén, amelyek számos esetben (akárcsak a Közel-Keleten vagy Kínával kapcsolatban) nem szükségszerűen egyeznek az amerikai érdekekkel.

A „régi világot” lehet persze sajnálni – egyfajta „tegnap világának” békéjét, nyugalmát látni benne, mint Stefan Zweig az elbukott Habsburg Monarchiában –, de sikeres politikát nem lehet már erre építeni. Az Egyesült Államok immáron ideológiai alapon is szembekerült Európával, ahogy J. D. Vance amerikai alelnök 2025 februárjában, müncheni beszédében igen egyértelművé tette: az Egyesült Államok saját érdekeit követi, Európában pedig azokkal az erőkkel szövetkezik és szolidarizál, akik Európa egységét eddig Moszkvával közösen akadályozták.

Fischer könyvében arra is figyelmeztet, hogy Európa egysége azokra a nacionalizmusokra volt válasz, amelyek megelőzően Európát folyamatos háborúskodásba taszították. Fischerből itt a nyugatnémet szól; a nyugat‑, majd újraegyesült német politika ugyanis valóban meg akarta haladni önnön nacionalizmusát, elvégre abban az első és főleg a második világháború okozóját látta.

A német eszmetörténetben a nacionalizmus etnikai homogenitásként jelent meg – ez terjedt el Közép‑ és Kelet-Európában is: a nemzet mint etnikai kategória. Még maga a német alkotmánybíróság is többször – 1992‑ben vagy 2009‑ben – azt hangsúlyozta, hogy demokrácia elsősorban a nemzetállami keretek között lehetséges, mert az egyfajta kulturális azonosságot, homogenitást előfeltételez. Éppen ezért tekintett a német államjogtudomány zöme kritikusan az európai egységesülésre, mondván: túl sokszínű, túl soknyelvű Európa ahhoz, hogy bármikor is demokrácia, pláne egy egységes állam lehessen. Pedig már az 1907 után általános választójoggal rendelkező, többnemzetiségű, császári Ausztria vagy a többnyelvű Svájc példája is mutatja: a nemzet nem csak homogén lehet, ahogy demokrácia is lehetséges sokszínűségben. Amikor Fischer Európát antinacionalista projektként álmodja még mindig, aminek az ismét megjelenő „nacionalisták” lennének az ellenfelei, túlságosan abból a német kontextusból beszél, amelyben a „hatvannyolcas” baloldal a nemzetet etnikai jellege és történelmi terheltsége okán elvetette.

Azonban ma nem elég az antinacionalista antitézis, mintha Európának és nemzeteinek egymással szemben kellene állniuk. A kisállami, etnicista nacionalizmusokat dialektikusan is meg lehet haladni – európai „patriotizmussal”, „szuverenizmussal”. Ha azonban Trump és Putyin európai híveit még mi is „patriótáknak”, „nacionalistáknak”, „szuverenistáknak” nevezzük, azzal átengedjük e szavakat – és a szavak uralása révén a valóság alakítását – Európa ellenfeleinek. Orbán Viktor, Alice Weidel, Robert Fico, Matteo Salvini vagy Marine Le Pen nem nacionalisták, elvégre a saját nemzetük érdekeit is sértik, amikor az egységes Európát – mint bármely kis vagy nagy európai nemzet egyetlen túlélési keretét és lehetőségét – támadják.

František Palacký cseh történész 1848‑ban írta a Habsburg Monarchiáról, hogy „ha nem lenne, akkor az emberiség érdekében ki kéne találni”, pedig ő maga igaz cseh patrióta volt. Ugyanakkor pontosan tudta – és a későbbi történelem fényében igen jól előre látta –, hogy a közép-európai népek, köztük a csehek, nem tudnak egyedül túlélni a német-porosz és az orosz fenyegetés között, azaz a Habsburgok uralma lehet az a keret, amelyben nemzeti létüket, kultúrájukat egy nagyobb politikai egység és ekként biztonság részeként megélhetik. Ez ma sincs másképp: aki hazafi, az nem akarhatja Európa széthullását. Ahogy a Habsburg Birodalom végén létrejött kis nemzetállamok nem tudtak fennmaradni Berlin és Moszkva árnyékában, úgy ma az összes európai nép egymaga gyenge Washingtonnal, Pekinggel és Moszkvával szemben. Nem „patrióta” tehát az, aki más nagyhatalmaknak kedvez; és nem „szuverenista”, aki más nagyhatalmak szolgálatában áll.

Mindazonáltal Európának mindehhez szüksége van közös akaratra, identitásra is – igen, egyfajta európai patriotizmusra, szuverenizmusra. Európa nem maradhat a „történelem végének” antinacionalista projektje – ahogy sokan Fischer generációjából, különösen Németországban remélték –, mert a történelem újra itt van velünk, és Európának ebben a történelemben – itt, ahol nacionalizmusok állnak egymással szemben – kell újrafogalmaznia önmagát. Pusztán a közös jogrendszer nem teremt még politikai közösséget. A veszélyérzet azonban összeránthatja Európa népeit – éppen ezért fontos, hogy Fischer könyvét is olvasva tisztán lássuk a ránk leselkedő veszélyeket és a még mindig nem megfelelő európai válaszokat.

Carl Schmitt szerint a politika alapja a barát és ellenség megkülönböztetése. Schmittet nem „szeretjük” persze idézni, elvégre ő volt Hitler koronajogásza. Lehet azonban mondását saját javunkra is érteni: Európának ma fel kell ismernie, hogy nem csak barátok veszik körül, sőt, akiket barátnak hitt – mint Schröder és Merkel Oroszországot, vagy az egész nyugat-európai politika az Egyesült Államokat 1945 után –, maguk is ellenséggé váltak. Európa azzal tudja magát most megerősíteni, ha végre felismeri, ki a belső és külső ellensége. Európának választ kell találnia egy olyan világra, amelyben egyedül maradt. Európai szuverenitásra van tehát szükség, amely éppen azt jelenti, hogy a rendkívüli helyzetekben képes egységesen, önállóan, erősen dönteni – azaz barát és ellenség között különbséget tenni. A mostani világválság és sok tekintetben világrendszer-átalakulás leginkább Európa számára kihívás: fel kell adnia pacifista illúzióit, fegyverkeznie kell, nagyhatalmi erejét Washingtonnal szemben is fel kell mutatnia, de közben saját egységét is meg kell teremtenie. A feladat óriási: mintha hánykolódó tengeren kellene bárkánkat menet közben hadihajóvá átalakítani.

A francia külpolitika éppen ezért szorgalmazta mindig is – még a 2004‑es keleti Európai Unió-bővítés egyfajta kritikájaként is –, hogy a politikai egységet nem lehet csupán a közös gazdasági tér folyamatos területi bővítésével erősíteni. A mai Európai Unióban jelentős gazdasági, szociális különbségek, politikai érdekellentétek akadályozzák, hogy a kontinens az egységes államiság – sőt, akár a közös európai jóléti államiság – felé elinduljon. Valéry Giscard d’Estaing egykori francia államfő például úgy vélte, hogy „Európa” néven egy szoros – de a mainál területileg kisebb, azonosabb, összetartozóbb – államra lenne szükség. Sok tekintetben Emmanuel Macron jelenlegi francia államfő is ebbe az irányba vinné az európai politikát, amikor „kétsebességes Európáról” (Europe à deux vitesses) beszél: egyes tagállamok, amelyeknél megvan a gazdasági-szociális képesség és a politikai akarat, felgyorsíthatnák maguk között a politikai integrációt, miközben mások – Ukrajna, Moldova vagy a valóban túl sokáig várakoztatott délkelet-európai tagjelöltek – gazdaságilag kapcsolódhatnának a „Mag-Európára”. A folyamatos területi bővítés ugyanis a politikai integráció mélyítését lassítja, elvégre nem lesz könnyebb egy akár harmincfős klubban megegyezésekre jutni, mint a mai huszonhét fősben. Ráadásul Európa teljes intézményi újragondolása, újraalapítása lehetőséget teremtene arra is, hogy az illiberális demokráciákat kívül lehessen hagyni.

Európa egysége mindig válságokból született, azokból lendült tovább. Már az első világháború után a széttöredezett európai politikára válaszul vetette fel Richard Coudenhove-Kalergi Páneurópa-gondolatát, amely a többi (amerikai, orosz, ázsiai stb.) „nagytér” mellett önálló nagyhatalom lehetett volna. Kellett azonban még egy háború ahhoz, hogy Európa egy része belássa: gazdasági és azon alapuló politikai egységgel lehet csak békét teremteni. 1945 után azonban Európa még abban bízhatott, hogy elég a békét megteremtenie, azt már a határain, a többi nagyhatalommal szemben nem kell önmagának fegyveresen is megvédenie. Az oroszok Ukrajna elleni támadása éppen ezért – tragikus, de talán még „időben érkezett” – figyelmeztetés a kontinens számára: Európának olyan egységként kell megszerveződnie – akár politikailag kevesebb tagállammal, de egy sokkal szorosabb föderációban –, amely a világpolitikában önálló, komolyan vehető tényezőként tudja határait és szövetségeseit katonailag is megvédeni.

Joschka Fischer egykor azért küzdött, hogy Németország nyitottabb, szabadabb, „levegősebb” társadalom legyen. Külügyminiszterként aztán belátta, és mostani könyvében is hangsúlyozza, hogy e szabad világ nem csukhatja be a szemét, nem tehet úgy, mintha önnön szabadsága elégséges védelem lenne – elvégre éppen azért, mert szabad, kitettebb a külső és belső fenyegetettségeknek.

A 20. század végleges lezárása lehet, ha Európának ismét sikerül visszanyernie szuverenitását önmaga felett. Az első világháborúval véget ért ugyanis Európa nagyhatalmi korszaka, a wilsoni elvekkel, azaz a többnemzetiségű birodalmak szétszabdalásával Közép‑ és Délkelet-Európa instabil régióvá vált, a második világháború után pedig Washington és Moszkva maga között osztotta fel Európát, amely 1989 után ugyan Moszkva alól felszabadult, de Washingtontól nem tudott, nem akart elszakadni. Európa most fizeti meg függéseinek árát: Moszkva támad, Washington meg visszavonul, és egyikre sem volt felkészülve az európai politikai elit. Az európai politikai élet nagy része az önvédelem fontosságát már belátta – a függetlenség, az egység igényét azonban még mindig nem fogalmazta meg kellő erővel. Ennek okait, lehetőségét és szükségességét veszi számba Fischer ebben a könyvében.

Techet Péter

Az amerikai elnökválasztás után
Donald Trump és a következmények

Amerika leadta a voksát. A 2024. november 5‑i amerikai választást teljes joggal tekinthetjük globálisan az év legfontosabb politikai döntésének. Hogy milyen irányba fordul a világ legerősebb állama, az utolsó megmaradt szuperhatalom, az kihat az egész világra, sőt a világ jövőbeli rendjét is meghatározza. Ez a döntés iránymutató volt: a belpolitikában választást jelentett a liberális, alkotmányosságra épülő demokrácia és az üggyel-bajjal valahogy még demokráciának álcázott oligarchia között, a külpolitikában pedig választást egy izolacionista külpolitikát folytató Egyesült Államok és egy olyan Egyesült Államok között, amely globális rendfenntartó hatalomként ragaszkodik szabályokon alapuló, szövetségesekre támaszkodó külpolitikai hagyományaihoz.

A választások előtti közvélemény-kutatások többnyire a két jelölt, Donald Trump és Kamala Harris fej fej melletti küzdelmét jósolták. A választás éjszakáján azonban valami egészen más történt: Donald Trump földcsuszamlásszerű győzelmet aratott. Ez már önmagában is súlyos tény, mivel láthatóvá teszi az Egyesült Államokban zajló alapvető és vélhetően hosszú távú társadalmi változásokat. Trump egyértelmű többséggel elvitte az összes, a választás szempontjából meghatározó, úgynevezett „csatatérállamot” (swing states), és igen gyorsan összegyűjtötte a második elnökségéhez szükséges elektori szavazatokat. Trump egy rövid, ugyanakkor egyértelmű eredményt hozó választási éjszaka után máris győztesnek kiálthatta ki magát.

A Trump-párti demokraták a Fehér Ház mellett a Kongresszus két házát is meghódították, mivel ott is többséget szereztek, így Trump a konzervatív többségű Legfelsőbb Bírósággal együtt legalább két évig, vagyis a következő „félidős” kongresszusi választásokig gond nélkül kormányozhatja az országot. Ráadásul Trump – most először – országosan is élvezi az amerikai polgárok többségének támogatását (public vote), ami további legitimációt biztosít az új elnök előreláthatóan igen radikális bel‑ és külpolitikai irány‑ és politikaváltásához. Mert Trump győzelme ezúttal nem egy meglepő és egyben véletlen választási diadal volt, mint 2016-ban, amikor az Amerikai Egyesült Államok 45. elnökévé választották. Ezúttal a választópolgárok többsége úgy szavazott Donald Trumpra, hogy teljesen tisztában volt a jellemével, tudott többszöri alkotmánysértő kísérleteiről és egyéb törvénysértéseiről, és tisztában volt azzal is, mekkora veszélyt jelent ez az ember az amerikai demokráciára nézve – és ezúttal nem e tulajdonságai ellenére, hanem éppen azok miatt választották az Egyesült Államok 47. elnökévé!

Bár az európaiak nehezen adják fel hagyományos Amerika-képüket, amely szerint a demokrácia világítótornyaként az Egyesült Államok mindenféle autoriter és totalitárius fenyegetéstől megvédelmezi a demokratikus Európát, végül kénytelenek lesznek beletörődni, hogy az új valóság másként fest. 2024. november 5‑én a liberális Amerika és az évtizedeken át világszerte meghatározó liberális demokrata amerikai kultúra súlyos vereséget szenvedett. Az Egyesült Államok hosszú ideig a demokrácia és a liberális jogállam mintaképe volt, amely óriási katonai és gazdasági erejével mindig is hatalompolitikai és gazdasági biztosítékot jelentett a liberális Nyugat számára, főként az Atlanti-óceán túlsó, európai oldalán.

Így aztán Trump választási győzelme összességében a liberális Nyugat végét is előre jelezte, és ezzel a nyugati világ büszke vezető hatalma – bármilyen keserű is ezt kimondani! – tudatosan és szántszándékkal maga is hozzájárul annak a szabályokon és jogrenden alapuló világrendnek a pusztulásához, amelyet két véres világháborúban és egy globális hidegháborúban, kemény harcok árán ő maga alakított ki. Az Egyesült Államok kontinentális méretei, gazdag természeti forrásai és geopolitikai helyzete miatt védett, és mivel a föld két leghatalmasabb óceánja oltalmazza, így kívülről legyőzhetetlen. Az amerikaiak csak saját magukat tudják legyőzni, és ebben tényleg nagyon hasonlítanak Kínához. Az utolsó választás éjszakája óta az amerikai önpusztítás lassú, elhúzódó belső folyamatának vagyunk a tanúi. Mert mi is a liberális Nyugat? Az észak-atlanti térség demokráciáit és jogállamait, amelyek az emberi alapjogokra és a felvilágosodás értékeire épülő alkotmányokkal rendelkeznek, mind ez idáig az Egyesült Államok vezette és védelmezte. Donald Trump azonban fel fogja mondani ezt a mostanáig létező szövetséget, és akkor kiderül, hogy ebből a közös észak-atlanti értékközösségből és civilizációs modellből a hatalmas Egyesült Államok is jelentősen profitált.

Ez történt tehát a 2024‑es év november 5‑ről 6‑ra virradó éjszakáján, miközben Európa az igazak álmát aludta.

Bekövetkezett, aminek európai nézőpontból nem lett volna szabad bekövetkeznie, még ha régóta látszott is, hogy egyszer meg fog történni. A gyenge és öreg Európa hirtelen teljesen magára maradt, kelet felől egy imperialista hatalommal a szomszédságában és egy háborúval a határai mentén – nyugaton pedig amerikai védelmezőjével, amely most az izolacionizmust választotta, és legszívesebben visszahúzódna a saját hemiszférájába. Hosszú távon tehát Európának választania kell a transzatlantizmus és Eurázsia között. Ez a választás elsősorban az Európai Unió közepén fekvő Németország számára jelentene veszélyes szakítópróbát, amely Konrad Adenauer kancellársága alatt csak későn tette le a garast a nyugati kötődés mellett. A földrész közepét elfoglaló Németország újból ingázni kezdene Kelet és Nyugat között, visszakerülve abba a helyzetbe, amelyben az Adenauer-féle nyugati integrációt megelőzően szerencsétlenségére mindig is volt.

Napjaink nagy európai drámája két időpont közé esik: 2022. február 24., az Ukrajna elleni orosz katonai támadás és 2024. november 5., Donald Trump és az amerikai izolacionizmus diadalmas választási győzelmének napjai közé. November 5. az Egyesült Államok történetének egy egész korszakát zárta le, amely Franklin Delano Roosevelt elnöksége alatt vette kezdetét, amikor az Egyesült Államok belépett a második világháborúba. Az Egyesült Államok akkor vált ugyanis a földgolyó liberális rendfenntartó hatalmává, hogy aztán a saját szabadelvű alapelveire építve kialakítsa azt a roppant sikeres amerikai világrendet, amelyet most az egymással vetélkedő nagyhatalmak rivalizálásának instabil rendszere fog felváltani.

Trump megválasztása igencsak felerősíti ezt a folyamatot. Donald Trump újraválasztásának következményeiről jelenleg is sok vita folyik, amelyek rendkívül különböző megállapításokra jutnak, annak függvényében, hogy az értékelés megmarad‑e a taktikai-operatív szintű előrejelzéseknél, vagy azon túlmenően a választás stratégiai-történelmi dimenzióját is bevonja az értékelésbe. Trump durván az amerikai érdekelvű nacionalizmus mentén politizál majd, és nem igazán fogják érdekelni, milyen kihatásokkal járnak ezek az alapvető változások.

Európai szempontból ez mindjárt kettős korszakváltást is jelent! E két dátum között ugyanis rémálomba illő forgatókönyv bontakozik ki a demokratikus Európa számára: az európai földrész keleti részében az új imperialista Oroszország területszerző háborút folytat egyik szomszédjával szemben, így próbálva alapvetően átalakítani az Európai Unió értékei által megtestesített európai rendet. Nyugaton pedig Európa eddigi legfontosabb szövetségi partnere és biztonsági garanciája éppen visszavonulni készül a földrészről. A november 6‑ai ébredés józanítóan hatott Európára, így a transzatlanti szövetségben mutatkozó, fenyegető stratégiai és történelmi változások tekintetében még a Trump által meglebegtetett büntetővámok jelentik a legkisebb problémát – pedig azért azok is komoly gazdasági jelentőséggel bírnak. Az Egyesült Államok mint védelmező hatalom elvesztése azt jelenti Európa számára, hogy saját maga megvédése érdekében nagyhatalommá kell válnia, ami szükségessé teszi az Európai Unió alapvető megújítását, ez pedig nem éppen egyszerű feladat.

Az amerikai választások azonban nemcsak Európára lesznek súlyos hatással, hanem az egész világrendet is meg fogják rengetni. Mert ha a világ vezető hatalma megváltoztatja alapvető politikai irányvonalát, annak az egész világra kiható következményei lesznek, drámaian meggyengülnek azok az intézmények, amelyeken ez a világrend nyugszik, az egymással vetélkedő nagyhatalmak háborúkról és beavatkozásokról dédelgetett álmai felerősödnek, és ezzel a globális káosz is fokozódik. A Nyugat gyengesége világszerte felerősíti az autoriter alternatívákat, általános háborús veszéllyé fokozva a kialakult globális instabilitást.

Donald Trump egész biztosan nem érdekelt a multilaterális intézmények megerősítésében; mélyen, meggyőződésből elutasítja azokat. A multilaterális intézményekre és a mindenki által elfogadott szabályokra épülő világrend nem illeszkedik az Egyesült Államok jelenlegi elnökének világképébe. Trump nem gondolkodik multilaterálisan, és ez a tény a jövőben már magában is súlyos ellentéteket és komoly viszályokat okoz a transzatlanti kapcsolatokon belül.

Kíváncsian várhatjuk, hogyan képzeli el Donald Trump az Egyesült Államok világhatalmi vezető szerepét. És itt mindjárt ki is rajzolódik egy alapvető ellentmondás. Trump a választási kampányában „a béke elnökeként” lépett fel, aki véget akar vetni a globális szuperhatalom beavatkozási politikájának. Elnökként azonban az első naptól kezdve hatalmas kihívásokkal kell szembenéznie: a két folyamatban lévő háborúval, az ukrajnaival és a közel-keletivel.

Putyin ukrajnai háborúja ugyanis nem csupán a megtámadott szomszédos Ukrajnát vette célba, Putyinnak a háborúval távlati céljai is vannak: Oroszország az Európai Unió és a NATO tönkretétele révén hatalmi fölényre szeretne szert tenni Európában, mi több, véget akar vetni az amerikai világrendnek, hogy kialakítson helyette egy autoriter, eurázsiai dominanciára épülő új világrendet. A trumpi külpolitikában tehát az lesz a legfontosabb kérdés, miként reagál – már ha egyáltalán reagál – a Trump vezette Egyesült Államok a Nyugatot ért támadásra. Ezt a kérdést elég gyorsan meg lehet válaszolni azok alapján, miként viszonyul Trump az Ukrajnában zajló háborúhoz.

Trump és az emberei továbbra is támogatják Ukrajnát, vagy jelentős területi veszteségek árán fegyverszünetre kényszerítik a megtámadott országot? Milyen és ki által szavatolt biztonsági garanciákkal kötnek fegyverszünetet? És milyen hatásai lesznek egy ilyen fegyverszünetnek Európa biztonságára, hiszen Európa biztonsága ezek után ennek a fegyverszüneti vonalnak a garanciáin múlna.

És vajon mit kezd Trump a közel-keleti háborúval? Kétség sem férhet hozzá, hogy Trump közel áll Benjamin Netanjahuhoz, de itt is rögtön ellentmondásokba ütközünk. A Hamász és a Hezbollah katonai veresége, illetve az Irán által vezetett úgynevezett „ellenállás tengelyének” jelentős meggyengítése után Netanjahu számára felvetődik a kérdés, hogy ezt az Izrael számára egyedülállóan kedvező helyzetet katonailag az ellenségei végső legyőzésére kívánja‑e kihasználni – beleértve az iráni atomprogram megsemmisítésére indított nagy háborút is.

Vajon Trump a beleegyezését adja ehhez, és szabad kezet biztosít Netanjahunak Iránnal szemben, vagy a harcok befejezését fogja sürgetni, ahogy azt eddig a Biden-kormányzat is tette? Netanjahu kiváló katonai helyzetben van, a politikai helyzete azonban gyenge, mivel nincs semmiféle válasza Gáza és általában a palesztinok jövőjével kapcsolatban. A jelenlegi izraeli kormány a kétállami megoldás minden formáját elutasítja. De akkor mi lesz? Ez a kérdés Donald Trumpnak is szól – és a válaszról egyelőre még csak feltételezéseink lehetnek.

Az amerikai elnökválasztás tehát jelentősen hozzájárult a geopolitikai nyugtalanság és bizonytalanság fokozódásához, amiről a további fejezetekben lesz szó. A következő évek, sőt talán a következő évtizedek döntő fontosságúak lesznek Európa biztonságát és a világban betöltött szerepét illetően. Putyin és Trump, mindegyik a maga módján, ugyanazzal a hatalmi kérdéssel szembesíti Európát. Mennyire erős és mennyire egységes ez az Európa? És mennyire képes alkalmazkodni a 21. században kialakult új hatalmi helyzethez?…

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795‑ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

HVG Könyvek, Budapest, 2026
Kiadóvezető Szabó Tibor Benjámin
Felelős kiadó Szauer Tamás
Szerkesztőségi vezető Besze Barbara

Felelős szerkesztő Kővári Bettina
Szerkesztő Szabó Zsuzsa
Borítóterv Földi Andrea
Korrektor Grim Jolán

Elektronikus könyv Paulik László

www.hvgkonyvek.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – SIL Open Font License

Outfit – SIL Open Font License