Ragnar Jónasson

BORÚ

A mű eredeti címe: Drungi

Copyright © Ragnar Jónasson, 2016

Published by agreement with Copenhagen Literary

Agency ApS, Copenhagen

Hungarian edition published by arrangement with

Agentia Literara Livia Stoia

A könyv fordítását támogatta:

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Patat Bence

ISBN 978-963-614-043-4 (papír)

ISBN 978-963-614-044-1 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Vereckei Andrea

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Csernák Ákos

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Maríának

Ez a történet teljes egészében a képzelet műve, és egyetlen szereplőt sem valós személyről mintáztam.

Külön köszönet a Vestmanna-szigeteki Sigurður Kristján Sigurðssonnak és Sara Dögg Ásgeirsdóttirnak az elliðaeyi idegenvezetésért és a szigetre vonatkozó információkért.

Köszönettel tartozom Hulda María Stefánsdóttir ügyésznek a rendőrségi eljárásokkal kapcsolatos segítségért.

Ezenfelül hálámat fejezem ki szüleimnek, Jónas Ragnarssonnak és Katrín Guðjónsdóttirnak a kézirat átolvasásáért.

„A hangulat egy rossz szóra megváltozhat.

Legyünk tapintatosak mások lelkével szemben!”

Einar Benediktsson: Starkaður monológjai – részlet

Bevezetés

Reykjavík, 1988

A bébiszitter késett.

A házaspár este ritkán ment el otthonról, ezért külön odafigyeltek, hogy időben szóljanak neki. Az évek során már többször vigyázott a gyerekre, a szomszéd utcában lakott, de amúgy nem nagyon ismerték. Nem sokat tudtak a családjáról, az anyját látásból ismerték, amikor a környéken találkoztak, mindig köszöntek egymásnak. A lány huszonegy éves volt, a hétéves kislányuk pedig felnézett rá: mindig azt mondta róla, hogy szórakoztató, dicsérte a ruháit, hogy érdekes történeteket mesél, és így tovább. Alig várta, hogy a lány vigyázzon rá, ezért a szülők könnyebben hozták meg a döntést, hogy elmennek szórakozni, hiszen biztosak lehettek abban, hogy a gyerekük jó kezekben lesz, és jól fogja érezni magát. Az éves munkahelyi bulira készültek, és megbeszélték a lánnyal, hogy hattól éjfélig vigyáz a gyerekre. Hat óra elmúlt, sőt már fél hét felé járt az idő, a vacsora pedig hétkor kezdődött. Az apa már telefonálni akart, hogy megkérdezze, mi a gond, de a felesége úgy vélte, fölösleges aggódni: mindjárt megérkezik.

Márciusi szombat este volt, és szinte tapintani lehetett a várakozást a levegőben. A házaspár már jó ideje készült arra, hogy eltöltsön egy kellemes estét a feleség minisztériumi kollégáival, a hétéves kislány pedig izgatottan várta a mozizós estét a bébiszitterrel. Videómagnójuk ugyan nem volt, de a különleges napra való tekintettel apa és lánya elment a közeli videókölcsönzőbe, és kivett egy magnót és három kazettát. A kislánynak pedig megengedték, hogy addig maradjon ébren, ameddig csak szeretne.

Röviddel fél hét után csöngettek. A család Kópavogurben, egy kisebb társasház második emeletén lakott, és az anya sietett a kaputelefonhoz. A bébiszitter érkezett meg. Nem sokkal később megjelent az ajtóban, bőrig ázva, elmondta, hogy gyalog jött otthonról, és odakint úgy szakad az eső, mintha dézsából öntenék. Zavartan elnézést kért, hogy ennyit késett.

A szülők szokás szerint kedvesen fogadták, és nem engedték, hogy a késés elrontsa a kellemes szombat estét. Megköszönték a lánynak, hogy vigyáz a gyerekre, és emlékeztették a főbb szabályokra. Megkérdezték, tudja-e kezelni a videómagnót, de a kislányuk a szavukba vágott, és közölte, hogy egyedül is boldogulnak. A jelek szerint alig várta, hogy megszabaduljon a szüleitől, és végre filmet nézhessen. A család a szombat estéket amúgy rendszerint a tévé előtt töltötte.

A taxi már megérkezett, de a házaspár még húzta az időt egy darabig, nem voltak hozzászokva, hogy otthon kell hagyniuk a lányukat. Ne aggódjanak, mondta végül a bébiszitter, jó kezekben lesz. Úgy érezték, megbízhatnak benne, ráadásul már máskor is megállta a helyét, amikor vigyázott a gyerekre. Így hát eléggé vidáman léptek ki a zuhogó esőbe.

Az éves buli jól kezdődött, de ahogy telt az idő, az anya furcsa módon aggódni kezdett a lánya miatt.

– Ugyan már – mondta a férje. – Biztos remekül szórakozik. – Az órájára pillantott, és hozzátette: – Valószínűleg már a második vagy a harmadik filmnél tartanak, és az összes fagyit megették.

– Vajon használhatom a bejáratnál lévő telefont? – kérdezte a felesége.

– Szerintem ne telefonáljunk ilyen későn. Lehet, hogy már el is aludt a tévé előtt.

Végül a tervezettnél korábban, tizenegy óra után hazaindultak. Már túl voltak a háromfogásos vacsorán – nem voltak elragadtatva tőle. A főétel, a bárányhús, finoman szólva is íztelen volt. A desszert után az emberek kivonultak a táncparkettre. Kezdetben régi, jó számokat játszottak, később viszont az aktuális slágerlisták legújabb popdalait, ezek közül már nem mindegyik volt a házaspár ínyére, pedig még fiatalnak tartották magukat. Még el kellett telnie pár évnek ahhoz, hogy középkorúnak lehessen nevezni őket.

A taxiban síri csend uralkodott, a kocsi ablakain csak csorgott az eső. A házaspár belefáradt a buliba, amúgy is inkább otthon szerettek lenni. Nem ittak sokat, csak egy kevés vörösbort az ételhez.

Miután kiszálltak a taxiból, az anya azt mondta, reméli, már alszik a kislány, jó lenne, akkor ők is rögtön lefeküdhetnének.

Nyugodtan mentek fel a lépcsőn, és csöngetés helyett kinyitották az ajtót, hátha már alszik a lányuk.

De nem így volt. Kiszaladt eléjük, és szokatlanul szorosan megölelte őket. Úgy tűnt, még nagyon is éber, a szülők arra számítottak, hogy hamarabb elfárad.

– Te aztán fel vagy dobva – jegyezte meg az apa a lányára mosolyogva.

– Jó, hogy megjöttetek – felelte a gyerek. Volt valami különös a tekintetében, olyasvalami, amit nehezen lehetne szavakba önteni.

A bébiszitter is kijött a nappaliból az előszobába.

A legszélesebb mosolyát vette elő.

– Hogy ment? – kérdezte az anya.

– Nagyon jól – felelte a lány. – Nagyon aranyos a kislányuk. Két filmet is megnéztünk.

– Köszönjük, hogy eljött. Nagy segítség volt.

Az apa elővette a pénztárcáját a kabátzsebéből, leszámolt pár bankjegyet, és átnyújtotta.

– Ez így rendben lesz?

A lány is megszámolta a pénzt, és bólintott.

– Igen, tökéletes.

Miután a bébiszitter elköszönt, az apa a kislányhoz fordult.

– Nem fáradtál még el, drágám? – kérdezte.

– De, talán egy kicsit. De azért még videózhatunk?

Az apja megrázta a fejét, és kedvesen azt felelte:

– Sajnos nem, késő van.

– Légy szíves, még nem akarok lefeküdni – kérlelte a kislány a könnyeivel küszködve.

– Jól van, jól van – tessékelte be az apa a nappaliba. A tévéadás már véget ért, de az apa bekapcsolta a videómagnót, és újabb szalagot tett bele.

Aztán leült a lánya mellé, és várták, hogy elkezdődjön a film.

– Amúgy jól szórakoztatok? – tudakolta finoman a lányától.

– Igen… igen, nagyon – felelte a lány kevéssé meggyőzően.

– És… kedves volt veled?

– Igen – felelte a gyerek. – Igen, mind a ketten kedvesek voltak velem.

A válasz váratlanul érte az apát.

– Hogyhogy? – kérdezett vissza. – Ketten voltak?

– Igen, ketten.

Az apa a lány felé fordult, és szelíden megismételte a kérdést:

– Ketten? Hogyhogy ketten?

– Hát… Ketten voltak.

– Micsoda? Átjött egy barátnője is?

A kislány némi hallgatás után válaszolt. A tekintete rémült volt, és az apa hátán végigfutott a hideg.

– Nem, nem. Egy kicsit furcsa volt, Apa…

Első rész

1987

1

A fiatal pár hirtelen határozott úgy, hogy az őszi sötétségben vidékre utazik. Ráadásul a Nyugati-fjordokba, egy félreeső kis völgybe. Korán indultak útnak Benedikt öreg Toyotájával, de hosszúra nyúlt az út, és már eléggé besötétedett. A fiú elbizonytalanodott.

– Nem túl későn érünk oda? Megtaláljuk a házat ilyen sötétben?

Benedikt akart vezetni.

– Nyugi. Ismerem a járást. Nyáron sokszor jöttem ide a csajokkal.

– Igen, de most ősz van – felelte a fiú pajkosan, miközben igyekezett a kocsit megtartani a kanyargós és rosszul megvilágított úton.

– Ne csináld már! – mondta a lány vidáman.

Benedikt már nagyon régen várta ezt a pillanatot, régóta csodálta ezt a karcsú és jó kedélyű lányt. És legbelül azt súgta valami, hogy a másik hasonlóan érez iránta. Egyikük sem lépett semmit, de néhány hete végül történt valami, és a szikra lángra lobbant.

– Nemsokára odaérünk az elágazáshoz – mondta a lány.

– Laktál valaha errefelé?

– Én? Nem. Apám viszont Nyugat-Izlandról származik. Ísafjörðurben nőtt fel, ez a hétvégi ház a családjáé volt. Mindig ide jártunk. Igazi paradicsom.

– Elhiszem, bár ebben a sötétben biztos nem fogok látni belőle semmit. – Majd tétován hozzátette: – Villany azért van, ugye?

– Csak hideg víz és gyertyafény.

– Komolyan? – sóhajtott a fiú.

– Nem, csak vicceltem. Van meleg víz bőven és villany is.

– Szóltál… szóval… szóltál a szüleidnek, hogy ide jövünk?

– Nem, nem, semmi közük hozzá. Anya amúgy sincs otthon, és különben is azt csinálok, amit akarok. Egyszerűen csak megmondtam apának, hogy a hétvégén nem leszek otthon. Az öcsém is elutazott a hétvégére, szóval ő sem tud erről.

– Oké. Csak gondoltam, hogy… ez az ő hétvégi házuk, nem? – Benedikt igazából azt szerette volna megtudni, hogy a szülők tudnak-e a kapcsolatukról, mivel eddig titokban tartották.

– De, persze, a ház Apáé. De tudom, hogy most nem jön ide. Kulcsom pedig van hozzá. Csodálatos lesz, Benni, képzeld csak el, milyenek lesznek éjszaka a csillagok! Szerintem ma szinte teljesen tiszta lesz az égbolt.

A fiú bólintott, bár továbbra sem volt biztos benne, hogy ez okos ötlet.

– Itt, itt fordulj le! – mondta a lány váratlanul.

Benediktnek hirtelen kellett fékeznie, és kis híján elvesztette az uralmát az autó felett. De sikerült lekanyarodnia, és egy keskeny úton haladtak tovább, csigatempóban.

– Nyugodtan menj gyorsabban! Különben csak reggelre érünk oda.

– Nagyon sötét van már, nem akarom összetörni a kocsit.

A lány felnevetett, elbűvölő, gyönyörű kacaja volt, és Benedikt máris jobban érezte magát. Volt valamiféle őszinteség a nevetésében, a hangjában, amitől vonzódott hozzá. És végre minden akadály elhárult a kapcsolatuk elől. A fiú határozottan úgy érezte, hogy ennek így kellett történnie. Hogy ez még csak a kezdet, ízelítő a jövőből.

– Ugye azt mondtad, hogy jakuzzi is van? – kérdezte. – Klassz lenne belecsobbanni egy ilyen út után.

– Hmm, de… hogyne – felelte a lány habozva.

– Hogyne? Ezt meg hogy érted? Van jakuzzi, vagy nincs?

– Majd meglátod…

A lányt mindig valamiféle titokzatosság lengte körül, a leghétköznapibb dolgokat is rejtélyessé tudta tenni.

– Jó, jó, izgatottan várom.

Tíz perccel később megérkeztek a völgybe, ahol elvileg a hétvégi ház állt, de a fiú nem látott semmit.

– Csak kövess, meg kell tanulnod bízni másokban. – A lány nevetve megfogta a kezét, leheletfinoman és lágyan, ő pedig követte. Úgy érezte, mintha egy gyönyörű, de fekete-fehér álom szereplője volna a sötét völgyben.

A lány hirtelen megállt.

– Hallod a tengert?

A fiú megrázta a fejét.

– Nem.

– Pszt, várj! Maradj csöndben, ne beszélj! Csak fülelj!

Benedikt koncentrált, és tompa morajlás ütötte meg a fülét. Úgy érezte, van ebben az egészben valami valószerűtlen, valami varázslat.

– Közel van a part. Holnap lemehetünk, ha van kedved.

– Klassz lenne.

Hamarosan feltűnt a hétvégi ház. Nem volt különösebben nagy, és szemlátomást új sem. A lány némi kotorászás után elővette a pufikabátjából a kulcsokat, és kinyitotta az ajtót. Odabent egy láthatóan régi, de a maguk módján tetszetős bútorokkal berendezett, kényelmes nappali fogadta őket. A fiúnak rögtön megtetszett a hely hangulata.

Jól fogja érezni magát ezen a hétvégi kiránduláson, az isten háta mögött. És feltehetőleg senki sem tudja, hogy ott vannak, vagyis az egész völgy az övék. Mint egy álom.

A nappaliból kis konyha és fürdőszoba nyílt, és létra vezetett felfelé.

– Fent mi van? – kérdezte Benedikt. – Hálófülke?

– Igen, gyere gyorsan! – mászott fel a lány pár lépéssel a létrán.

Benedikt utánasietett. Odafent, a tetőtérben valóban hálófülke volt: matracok, paplanok, párnák.

– Gyere! – mondta a lány, és ledőlt az egyik matracra. – Gyere!

A fiúra mosolygott, ő pedig képtelen volt ellenállni a kísértésnek.

2

Benedikt éppen hamburgerpogácsát sütött odakint az őszi hidegben, a csillagos égbolt alatt, egy régi faszenes grillen. A hétvége jól indult, és a fiú várakozással tekintett a folytatás elé. Ízig-vérig városi ember volt, különösebben sosem rajongott a vidéki kirándulásokért, de jól érezte magát, ami őt magát is meglepte. A társaságra persze nem lehetett panasz, de volt valami magával ragadó ebben a helyben és az elszigeteltségben is. Mélyen beszívta a friss levegőt, és próbálta ismét behunyni a szemét és hallgatni a tengert. Az őszi növényzet szaga keveredett a hamburgerhús ínycsiklandó illatával. A grill a ház mögött állt, és Benedikt csak most döbbent rá, hogy a lány által beígért jakuzzi nincs sehol.

Miután elfogyasztották a vacsorát a nappaliban, viccelődve megkérdezte:

– Hol is van az a jakuzzi, amiről beszéltél? Körbejártam a házat többször is, de sehol nem láttam.

A lány kajánul nevetett.

– Nem tarthatott sokáig.

– Próbálsz kibújni a válasz alól.

– Egyáltalán nem. Gyere velem!

Mielőtt Benedikt észbe kaphatott volna, a lány már fel is állt, és elindult. A fiú követte az őszi sötétben.

– Idevarázsolsz egy jakuzzit?

– Csak gyere! Nem fázol?

Benedikt habozott, mivel rettenetesen fázott a vékony pulóverben, de nem akarta bevallani. A lány visszament, és egy vastag gyapjúpulóverrel tért vissza.

– Kéred? Apáé, titokban hoztam el, rám túl nagy, de jó meleg.

– Nem fogom felvenni az apád pulcsiját, elég fura lenne.

– Ahogy akarod – hajította be a lány a pulóvert a szoba padlójára, aztán becsukta az ajtót maga mögött. – Öt-tíz perces séta. Arra kell menni.

– Mi van ott?

– A forró fürdő – felelte a lány, és már el is indult. – Van itt egy csodálatos természetes hőforrás, két személyre éppen tökéletes.

A csillagfényes égbolt és a telihold beragyogta a völgyet. Benediktnek az jutott eszébe, hogy a sötétben nem szívesen menne arra, mivel a holdon kívül nem világított más. A kis hétvégi házat leszámítva egyetlen épület sem volt a környéken, és már az is eltűnt a szemük elől. De hát ez most egy kaland, és Benedikt fülig beleesett ebbe a lányba, így hagyta magát, pedig nem volt jellemző rá, hogy belerohanjon az ismeretlenbe.

Ám hiába meresztgette a szemét, semmilyen fürdőt nem látott.

– Messze van még? – kérdezte. – Vagy csak hülyítesz?

A lány nevetett.

– Nem, dehogy. Nézz csak oda! – mutatott a katlan felé, ahol a hegy tövében kis építmény látszott. – Igen, ott. Látod azt a kunyhót? Ott a fürdő. Az egy ősrégi kunyhó, öltözőnek használják.

Arrafelé vették az irányt, és egyre közeledtek a kunyhóhoz, Benedikt azonban most vette észre, hogy közöttük és a fürdő között egy patak zubog.

– Hol a híd? Vagy kerülnünk kell? – kérdezte.

– Bízz bennem! Úgy ismerem ezt a helyet, mint a tenyeremet.

Amikor odaértek a patakhoz, a lány hozzátette:

– Nincs híd, de ez a legjobb átkelőhely. Látod a köveket?

A fiú bólintott. Észrevette a nagy köveket, de nem tetszettek neki, most, hogy már rájött, mi vár rá.

– Nem vészes. Csak egyik kőről a másikra ugrasz, és már át is értél. – A lány levette a cipőjét, és könnyedén átugrált a köveken, mintha világéletében ezt csinálta volna. Mint egy fürge macska, gondolta Benedikt.

Kénytelen-kelletlen követte a másik példáját, levette a cipőjét és a zokniját, a zoknit a cipőbe gyűrte. A cipőt a kezébe véve kilépett az első kőre, de amint megérezte, milyen jéghideg a víz, összerezzent és visszahőkölt.

– Na, gyerünk! – kiáltotta a lány, és hirtelen mintha nagyon messze állt volna a patak túlpartján.

A fiú újra nekiindult a pataknak, kilépett az első kőre, majd onnan a következőre. Az ezt követő ugrásnál megbotlott, a lábujjaival éppen csak elérte a harmadik követ, az utolsó pillanatban sikerült elkerülnie a balesetet. Végül aztán átért a túlpartra, és fellélegzett.

Mire felpillantott, a lány minden ruháját levette, anyaszült meztelenül állt a fürdő peremén.

– Gyere! – mondta, és óvatosan belépett a vízbe.

Benediktnek nem kellett kétszer mondani. Miután levetkőzött, beszállt a vízbe, de majdnem hasra esett: a mélyedés természetes alja nagyon csúszott.

– Ez egészen… egészen elképesztő – mondta, és felnézett az égre, a csillagokra és az esti sötétbe, hagyta, hogy körülölelje a gőzölgő víz, és közelebb húzódott a barátnőjéhez.

3

Benedikt dideregve lépett be a hétvégi házba a fürdőzés után, ahogy a lány is. A fiúnak fogalma sem volt, mennyi lehet az idő, az óráját a kocsiban felejtette, a házban pedig csak egyetlen kis falióra volt, a nappaliban, de az sem járt. Illett is ehhez a tenger és a hegyek között megbúvó lakatlan, gyönyörű és félreeső helyhez, hogy megáll az idő.

– Bújjunk rögtön ágyba! – mondta. – A takaró alá. Teljesen átfagytam.

– Menj csak, mindjárt jövök én is – mondta a lány, és lágy hangja máris megmelengette a fiút egy kicsit.

Igazából Benedikt előre akarta volna engedni, de a lány türelmesen várt, ezért végül elindult felfelé a létrán. Odafent a hálófülkében koromsötét volt, villanykapcsolót keresve körbetapogatózott, de hiába.

– Itt fent nincs lámpa? – szólt le.

– Nincs, te dinka – felelte a lány gúnyosan. – Ez hétvégi ház, nem luxusvilla.

A fiú továbbmászott a sötétben, odalentről halvány fény szűrődött fel, és az apró ablakon a csillagok fénye is bevilágított. Az ágyneműt a kocsiban felejtették, de Benedikt túlságosan fázott ahhoz, hogy újra lemásszon, pláne ahhoz, hogy kimenjen, ráadásul távolabb parkoltak le az autóval. Előkészítette a matracokat, kettőt szorosan egymás mellé tolt, és bebújt a paplan alá. Brrr, rázta a hideg, de azért fantasztikusan érezte magát. Régóta vágyott erre, túlságosan is régóta. Odalent állt a lány, akiről mindig is álmodott, mindjárt odabújik mellé, és tudta, hogy teljesen egyedül vannak, a legközelebbi lakott településtől is nagyon távol.

Nemsokára könnyed lépteket hallott, a lány mászott fel a létrán, és a szó szoros értelmében fény ragyogta körül: egy régi gyertyatartó volt a kezében, és a lobogó gyertya különös és varázslatos módon megvilágította az arcát. Volt ebben az egészben valami valószerűtlen, és a fiú újra megborzongott, nyilván csak az őszi hidegtől.

A lány óvatosan letette a gyertyatartót a padlóra. Benedikt agyán átfutott, hogy ha tűz ütne ki ebben a régi faházban, nem kétséges, hogyan végződne. Aztán észrevette, hogy a lány félmeztelen.

– Wow – csúszott ki a száján önkéntelenül, mivel a lány elképesztően gyönyörű volt. Majd hozzátette: – Nem veszélyes itt gyertyát gyújtani?

– Szerinted vidéken mit csinálnak az emberek, Benni? Te, városi gyerek.

Benedikt felnevetett.

– Nem akarsz bebújni a paplan alá? Nem fázol?

– Tudod, én tulajdonképpen sosem fázom. Amit én sem igazán értek.

A lány rámosolygott a pislákoló gyertya fényében, majd megfordult, és szó nélkül visszamászott a nappaliba.

– Minek mész le?

A lány nem felelt. A fiú közelebb húzódott a gyertyához, hogy annak a melegénél próbáljon megszabadulni a didergéstől. Megint ugyanaz a szó jutott az eszébe: valószerűtlen. Vagy álomszerű, igen, ez talán még találóbb. Ugyanakkor egy kicsit tiltott is, amitől még inkább lélegzetelállító ez az egész.

A lány nyomban visszatért, ezúttal egy üveg vörösborral és két pohárral.

– Ez aztán… ez fantasztikus – mondta Benedikt.

A lány bebújt a paplan alá, és szorosan hozzásimult.

– Na, nem kellemesebb így, Benni? – kérdezte.

Leírhatatlan érzés volt hallani, ahogyan itt és most kimondja a nevét.

– Dehogynem – felelte. Azt sem tudta, mit mondjon.

– Tudod, az egyik ősöm itt lakott a közelben – szólalt meg aztán a lány, és hallani lehetett a hangszínéből, hogy mindjárt belefog egy történetbe. A lány állandóan mesélt neki, többek között ezt is imádta benne. Nagyon könnyű volt beleszeretni, túlságosan is könnyű, de nem bánt semmit. Már nem.

– Állítólag… – folytatta a lány, rövid hatásszünetet tartott, majd évődve hozzátette: – De nem tudom, akarod-e ezt hallani…

– Persze hogy akarom.

– Állítólag még mindig itt kísért a völgyben.

– Ugyan már!

– Akár hiszel nekem, akár nem, így van. Ezért soha, soha az életben nem merném egyedül itt tölteni az éjszakát – húzódott a lány még közelebb hozzá.

– Láttad is már? – kérdezte Benedikt, és már várta, hogy a másik abbahagyja a hülyéskedést, bár titkon tetszett neki a történet. Élvezte, ahogy a lány mesél neki, persze tudta, hogy nem szabad mindent készpénznek vennie.

– Nem… – felelte a lány, és volt valami az ezt követő hallgatásában, amitől a fiúnak fura érzése támadt. – Nem, de éreztem a jelenlétét… hallottam… mindenfélét hallottam, amire nem találok magyarázatot. – A hangja annyira komolynak tűnt, hogy a fiú szinte megijedt. – Kislánykoromban eljöttem ide apával, kettesben voltunk, és ki kellett szaladnia valamiért, miután elaludtam. Felébredtem, és egyedül voltam, addigra már besötétedett. Ez tavasszal történt, még sötétek voltak az éjszakák. Próbáltam gyertyát gyújtani, de a kanóc sehogy sem akart meggyulladni… és akkor hangokat hallottam, hát, tudod, életemben nem féltem annyira, se azelőtt, se azóta…

Benedikt hallgatott, már szinte bánta, hogy hagyta elmondani ezt a történetet. A lányra nézett, és hirtelen mintha félelmet látott volna a tekintetében. Behunyta a szemét, és próbálta elhessegetni ezt a kellemetlen érzést. Így bedőlni egy ilyen marhaságnak…

– Én ezt nem hiszem el… – jelentette ki végül.

– De csak azért, mert nem ismered az egész történetet – felelte a lány nagyon szelíden, de a hangja arról árulkodott, hogy valami szörnyű dolgot még nem mondott el.

– Az egész történetet? – ismételte meg a fiú.

– Az illetőt máglyán égették meg. Képzeld csak el, máglyán!

– Miféle baromság ez? Hülyéskedsz?

– Szerinted viccelődnék ilyesmivel? Te nem olvastál a boszorkányüldözésekről?

– A boszorkányüldözésekről? Úgy érted, amikor máglyán égettek el nőket?

– Nőket? Errefelé nőket szinte nem is ítéltek máglyahalálra, leginkább csak férfiakat. És az ősöm is egy volt közülük. Képzeld el, csak egy pillanatra képzeld el azt az érzést, hogy egy lángtengerben egy pillanat alatt füstté válsz – mondta, és szavainak egy hirtelen kézmozdulattal is nyomatékot adott, és közben feldöntötte a gyertyatartót. Benedikt visszafojtotta a lélegzetét.

A gyertya kiesett a tartóból a fapadlóra…

4

A lány villámgyorsan felkapta, és visszatűzte a tartóba a gyertyát.

Aztán elmosolyodott.

– Ez rosszul is elsülhetett volna.

– Igen, az isten szerelmére, légy óvatos! – felelte a fiú, és alig kapott levegőt, úgy remegett.

– És tudod – mondta a lány, továbbra is olyan lágy hangon, mint az előbb, mintha mi sem történt volna –, azt hiszem, bűnös volt.

– Bűnös?

– Igen, mármint boszorkányságban. És ne érts félre, nem azt akarom mondani, hogy máglyára is kellett küldeni, de nyilvánvalóan ilyesmivel foglalkozott. Én is tanulmányoztam ezeket a dolgokat, varázsjeleket meg hasonlókat. Szerintem állati érdekesek.

– Érdekesek? Az ilyen okkult marhaságok?

– Nem, tudod, szerintem ez öröklődik, a génekben van…

– Micsoda? A boszorkányság? – kérdezte Benedikt, és nem hitt a fülének.

– Igen, a boszorkányság.

– Te most csak poénkodsz, ugye?

– Benni, ilyesmivel én nem poénkodok. Tényleg kísérletezgettem egy kicsit, nagyon izgalmas – bökte meg évődve a fiút.

– Kísérletezgettél?

– Igen, a varázslással. – Aztán csúfondárosan hozzátette: – Szerinted téged hogy kaparintottalak meg?

– Jaj, ne csináld már!

– Higgy, amit akarsz!

– Alig hiszem el, hogy itt vagyok, veled.

A lány felnevetett.

– Nem iszunk egy kortyot? – A vörösboros palack érintetlenül állt a gyertya közelében, mellette pedig a poharak.

– Én ki nem bújok a takaró alól, még mindig fázom.

– Fázol? – kérdezte a lány, majd gúnyosan hozzátette: – Csak nem félsz?

A fiú nem szólt semmit.

– Megijedtél?

– Dehogyis – felelte Benedikt, és közelebb húzódott, érezte a lány meztelen testének melegét.

– Amíg ég a gyertya, nem történhet semmi, meg sem mer moccanni. Csak a sötétben, Benni, csak a sötétben.

Azzal odanyúlt a gyertyához, elcsippentette a lángot, majd visszafordult a fiúhoz, és nagyon gyengéden megcsókolta.

5

Benedikt korán ébredt, pedig inkább arra számított, hogy a hétvégi házban, távol a lakott vidéktől és az ébresztőóráktól mélyen és sokáig fog aludni.

Ráadásul egész éjjel hánykolódott. Talán a boszorkányságról és a boszorkányégetésről szóló esti mese tehetett róla, vagy talán csak az izgatottság, hogy végre a lánnyal töltheti az éjszakát.

A lány még békésen szuszogott, így Benedikt lelopakodott a hálófülkéből, pulóvert, nadrágot és cipőt húzott, és kikukucskált. A levegő hideg volt, de mozdulatlan: szép nap ígérkezett. Benedikt a tenger felé indult. Tökéletes béke vette körül, valami leírhatatlan szépség, távol az emberektől. Benedikt városi gyerekként nőtt fel, a vidéki kirándulásokért általában nem rajongott, de itt jól érezte magát. Talán a társaságon múlott.

Jó időbe telt, mire leért a partra. Leült pihenni, és csak nézte a tengert.

Nem akart túl sokáig ott maradni, a lány miatt: hátha közben felébred, és keresni kezdi. Ezért sietve visszaindult. Jólesett neki a séta, de örült, hogy visszamehet a melegbe.

Amikor visszaért, felkapaszkodott a létrán, és belesett a hálófülkébe: a lány még mindig aludt, mint a bunda. Nem semmi, hogy tud aludni.

Kihasználta az alkalmat, hogy reggelit készítsen a barátnőjének, igaz, nem valami különlegeset. Sajtos szendviccsel és egy kis narancslével kellett beérnie. Felvitte a reggelit a hálófülkébe.

Óvatosan megcirógatta a lányt, aki gyönyörű volt, amikor aludt. Nem reagált, de amint Benedikt odasúgta neki, hogy kész a reggeli, felébredt.

– Reggeli? – kérdezte félig nyitott szemmel, és nagyot ásított. – Komolyan?

– Igen, elszaladtam a boltba.

– Boltba?

– Nem, csak hülyéskedek. Szendvicset hoztam neked.

A lány elmosolyodott, és suttogva válaszolt:

– Köszönöm, de igazából még egy kicsit fáradt vagyok. Megehetem később?

– Igen, persze. Visszaaludnál még?

– Nagyon jó lenne.

Benediktnek a kinti táj jutott eszébe, ez a kis elhagyatott völgy teljesen elvarázsolta.

– Oké, semmi gond. Lehet, hogy elmegyek, járok egyet, megnézem a fürdőt.

– Jó ötlet. Csak nyugodtan – felelte a lány, és a másik oldalára fordult. – Ne siess!

A fiú elindult, félig vaktában. Volt valami varázslatos ebben az egészben. Egyedül volt, hosszú idő után először valóban egyedül, itt senki sem tudta elérni. A hatalmas természet nagyobb hatást gyakorolt rá, mint gondolta. Jól beöltözött, és a reggeli hideg nem különösebben zavarta, a gyaloglásban kimelegedett. Eredetileg úgy tervezte, hogy kényelmesen elmerül majd abban a szép, évszázadok óta működő fürdőben, ám amikor a patakhoz ért, úgy döntött, hogy továbbmegy, és alaposabban szemügyre veszi a völgyet. Gondolta, hogy nappali fényben nehéz eltévedni, és a hegyek alapján mindig fog tudni tájékozódni.

Néha jólesett neki, hogy egyedül lehet, és gondolkodhat. Kétség sem fért hozzá, hogy megtalálta az igazit, még ha nehéz is volt meghódítania. Nagyon jól illenek egymáshoz, és ezek a kiszínezett rémtörténetek sem zavarták, a maguk módján azok is elbűvölték. Még nem döntötte el magában, hogy mindent elhiggyen-e, amit a lány előző este mesélt neki. Az egyik ősét máglyán égették meg… jó, ez még elképzelhető. Megint végigfutott a hátán a hideg. És rettenetesen megijedt, amikor a lány feldöntötte a gyertyát, ráadásul az a kellemetlen gyanúja támadt, hogy egyáltalán nem véletlenül, hanem szándékosan tette, hogy valahogy még inkább fokozza a feszültséget. Kiszámíthatatlan lány, de a legfontosabb mégiscsak az volt, hogy Benedikt fülig szerelmes volt belé, és hogy végre az övé lett.

Ugyanakkor időre és nyugalomra volt szüksége, hogy egyébként is elgondolkodjon a jövőről. Nem hagyta nyugodni a gondolat, hogy képzőművészetet tanuljon az egyetemen, ráadásul a nyáron az egyik gimnáziumi osztálytársa úgy döntött, hogy egy hollandiai képzőművészeti egyetemre felvételizik, az egyik legjobbra. Még volt idő a jelentkezésig, Benedikt már beszerezte az összes szükséges dokumentumot, és az íróasztalán tartotta őket, hogy emlékeztessék a döntésre, amit még meg kell hoznia.

Több különböző okból nem vágott még bele. Először is persze szerelmes volt, igaz, hogy az őszi szemeszter csak majdnem egy év múlva kezdődne, és egy kis távollét valószínűleg nem ítélné halálra a kapcsolatukat, ezenkívül azt is el tudta képzelni, hogy a lány is Hollandiába költözzön vele. Elvégre kalandvágyó, ahogyan ő is, jól összeillenek. Másodsorban az anyagiakon is múlt: Benedikt nem tehetős családból származott, és nem vetette fel a pénz, de biztos volt benne, hogy diákhitellel és takarékoskodással meg tudná oldani a dolgot. És persze ott volt a családja is: egyedüli gyerek volt, ráadásul elég későn született, a szülei mindketten a hatvanhoz közeledtek, és legbelül talán kicsit attól is rosszul érezte magát, hogy magukra hagyná őket. De a fő ok valószínűleg csupán a döntéstől való ódzkodás volt: mindig is a legkisebb ellenállás irányába haladt az életben, abba a gimnáziumba ment, amelyet a szülei választottak neki, arra a szakkörre és abba a sportegyesületbe iratkozott be, amelyeket elvártak tőle, és a mérnöki karra is azért jelentkezett, mert a szüleihez hasonlóan ő is jó volt matematikából. De minden előadást halálosan unt, pedig nem találta nehéznek a szakot.

Ezen a hétvégén teljesen meg akart feledkezni a tanulásról, pedig az évfolyamtársai a szemeszter elején, érthető módon, nagy izgalmukban a könyvek fölött görnyedtek. Benedikt viszont nem tudta elképzelni, hogy mérnök legyen belőle, úgy érezte, hogy közeleg a lázadás ideje, kezdett erőt gyűjteni magában – önmagával és a szüleivel szemben – ahhoz, hogy meghozza a szíve szerint helyes döntést. Az öregek bizonyára sokkot kapnak majd, ha közli velük, hogy otthagyja a tanulmányait, és Hollandiába megy a képzőművészeti egyetemre… Már-már mulatságosnak találta a gondolatot, maga elé tudta képzelni, milyen arcot vágnak majd. Pedig tudták róla, hogy már évek óta a garázsban érzi magát a legjobban az ecsetek, festékek és vásznak társaságában, és a maguk módján támogatták is, bátorították, attól a meggyőződésüktől azonban nem lehetett őket eltántorítani, hogy valami gyakorlatias szakmát kell választania. A képzőművészet legfeljebb csak hobbi lehet.

Benedikt pontosan emlékezett, hogy a tanév végén a rajztanára beszélt a szüleivel, és elmondta, mennyire tehetséges a fiuk. Úgy tűnt, hogy tudnak róla. A tanár aztán hozzátette, hogy egy ilyen tehetséges fiúnak hivatásszerűen ezzel kellene foglalkoznia. A szülei erre kicsit zavarba jöttek, de udvariasan egyetértettek a tanárral. Ettől kezdve Benedikt tudta, hogy meg kell találnia a saját útját az életben, és azt is tudta, melyik az az út, csak bátorságot kellett gyűjtenie, hogy megvalósítsa az álmait.

Igen, talán ez az egész könnyebb lesz majd így, hogy mellette van a lány… Derűsen nézett fel a hegyekre, és észrevette, hogy jóval messzebbre ment, mint tervezte. Ugyanakkor jól érezte magát, tetterős lett a friss levegőn, és valami azt súgta neki, hogy ennek a reggelnek még nagy jelentősége lesz. Valamilyen módon befolyásolni fogja a jövőjét. És persze mindenki a maga szerencséjének a kovácsa, gondolta, amiben határozottan hitt is, hazatérése után már csak hasznosítania kell ezt a pozitív energiát, hogy kilépjen a komfortzónájából.

Az üde vidéki levegő különösen hatott rá, mintha végre mindent tisztán látott volna: el sem tudta képzelni, hogy megint beüljön valamelyik rohadt gépészeti előadásra. Az lesz a legjobb, ha az összes ilyesmit – a számokat és a számításokat – meghagyja másoknak, azoknak, akik tényleg ezzel akarnak foglalkozni. Leült a hegy lábánál, hogy pihegjen egyet a séta után, de érezte, hogy a hideg lopakodva átjárja – hideg volt a föld és a levegő is. Mozognia kellett.

Ugyanakkor felesleges sietni, gondolta, hagyja, hogy a lány nyugodtan és sokáig aludjon. Visszafelé menet bőven szánt rá időt, hogy gyönyörködjön a környékben és a természetben, emellett pedig valóban be akart térni a forró fürdőhöz. Kár lenne kihagyni. Azt is gyakorolnia kellett, hogy épségben átkeljen a patakon: elvégre amikor legközelebb együtt mennek ahhoz a csodás jakuzzihoz, nem bukdácsolhat megint a köveken, mint valami balfácán.