Bella Black

Vérbeli Nyomozók

V.

A bűntudat

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Bella Black

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-615-6365-56-9

Ágenda Kiadó

Debrecen, 2022

Ⅰ. Fejezet

Eszternél 39 hetesen megindult a szülés a kapitányságon, amikor babaváró bulit tartottak. Egy fegyveres férfi éppen akkor lőtt Eszterre, amikor felállt, így a lövedék a hasán találta el. A kórházban csak az ő életét tudták megmenteni, és mivel Viktor választotta őt, így nem áll vele szóba. Nem tudta elhinni, hogy ő élte túl. A lelke a fiával halt meg, de egy könnycseppet sem ejtett.

Viktor a Lolóval folytatott beszélgetés után rögtön a kórterembe sietett, ahol Eszter feküdt. Szerelme, amint meglátta őt, tüntetőlegesen a másik oldalára fordult háttal. Viktor egy szót sem szólt, leült az ágy mellé a székbe és hallgatott.

Egyikük sem aludt éjszaka, és reggel Eszter egyszerűen levegőnek nézte Viktort. A többiek munka előtt mind bementek, nem tudták, hogyan segítsenek a barátaiknak, de mindenképpen ott akartak lenni.

– Viki, keress nekem egy lakást közel az őrshöz – kérte Eszter.

– Mikorra? – kérdezett vissza Viki.

– Holnap, ha kiengednek, oda akarok menni.

– Rendben, meglesz – Viktorra nézett, akinek az arcán egyszerre volt düh, harag, bánat és csalódottság. – Milyen legyen?

– Mindegy, egyedül költözök – felelte unottan.

Viktor felkapta a fejét, és egy néma kiáltás hagyta el a száját.

– Arról még csak ne is álmodj! – vágta rá Áron. – Egy kétszobás lakást keress nekünk. Különben ráveszem az orvost, hogy ne engedjen ki.

Eszternek óriási fájdalmai voltak, mégsem engedte, hogy fájdalomcsillapítót adjanak neki. Óránként ment a mosdóba, és minden egyes alkalommal azt hitte, hogy belehal. A császármetszés helye, a lövés, és a műtétek miatt úgy érezte, hogy szétszakad. Andi jött megnézni, hogy van, amikor felállt, nem tudta magát megtartani, így majdnem elesett. Megkapaszkodott a szekrényben, Viktor mellé sietett, és meg akarta fogni.

– Hozzám ne merj érni! – mondta hidegen és határozottan, majd Andi mellé lépett, és belekarolt.

Másnap délelőtt, közel két hét után, kiengedték a kórházból, Andi még át akart vele beszélni pár dolgot.

– Négy hét múlva kontroll, de ha valami probléma van, azonnal gyere be – mondta a nőgyógyásza, és nagyon fájt neki így látni Esztert, minden kisbaba elvesztése szörnyű.

– Mikor futhatok? – tért a tárgyra Eszter, Andit közel sem lepte meg ez a kérdés.

– A hathetes kontrollon visszatérünk erre. Addig jó lenne, ha kímélnéd magad.

– Az kizárt! Mindenképpen futnom kell. Leszorítom a hasam, bármit megteszek – kelt ki magából.

Ha továbbra sem futhat, akkor nem tudja az érzéseit elnyomni.

– Eszter, ez nem ilyen egyszerű – sóhajtott szomorúan Andi.

– De igen, futnom kell. Már nem kell senkire vigyáznom – Eszter kijelentésére Viktor arcán könnyek peregtek le.

Az elmúlt két hétben a férfi is ebben a kórteremben élt.

– Használom a haskötőt – mondta Eszter határozottan.

– Ne tedd ezt! – szólította fel Andi, habár tudta, hogy hiába. – Ha felszakad a seb, abból nagy baj lehet. Másrészt pedig enned kell. Tudom, hogy semmit nem ettél.

– Jó, értem – Eszter ráeszmélt, hogy semmit sem ér el a vitatkozással.

Áron vitte őket az új lakásba, bár Eszternek fogalma sem volt róla, hogy nem ketten fognak lakni benne, hanem Viktor is odaköltözik. Abban viszont biztos volt, hogy nem képes abban a házban élni, ahova Kristófot várták.

– Választhatsz szobát. Mindkettőhöz tartozik fürdő – mondta Áron.

– Ez – a jobb oldali szobára mutatott. – Köszönöm.

– Segítek bevinni a holmidat, és beszélgethetünk közben – szólt Áron, nagyon aggódott a nőért, mert soha sem látta ilyennek.

Eszter kimért, rideg és teljesen érzéketlen volt. Reményveszett, és szemmel láthatóan feladta. Azt már korábban is tudta róla, hogy képes az érzelmeit kizárni, de ez sokkal több volt annál.

– Nem akarok, nincs mit mondanom – szögezte le Eszter.

– Óriási veszteség ért. Valami csak van, amit mondani akarsz.

– Bárcsak én haltam volna meg helyette – felelte szárazon és érzelem mentesen.

Elfordult tőle, és pakolni kezdett, Áron pedig nem erőltette tovább. Hozott be ebédet, amit este érintetlenül vitt ki. Viktor beült Eszter mellé a szobába, tudta, hogy úgysem szól hozzá. Ott virrasztott mellette egész éjszaka. Ha tehette volna, akkor mögé fekszik, átöleli, és addig simogatja, amíg el nem alszik. Eszter viszont kizárta az életéből, nem tudta, hogy valaha meg fog-e bocsátani neki. De mit kellett volna tennie? Egyáltalán miért neki kellett erről döntenie, miért? Amint ezeken gondolkozott, hirtelen kitört belőle a sírás. Ült a földön, és zokogott.

Eszter is hallotta, de annyira mérges volt, hogy nem foglalkozott vele, pedig tudta, hogy Viktor is szenved. Tisztában volt vele, de ebben a percben egyáltalán nem érdekelte semmi más, csak az, hogy Kristóf is miatta halt meg. Így még egy ember halála szárad a lelkén, a kisfia halála. A kórházban elhatározta, hogy nem sír többet.

Reggel Áron vette át Viktor helyét, mivel mindketten nagyon aggódtak Eszterért. Megbeszélték, hogy Áron napközben, míg ő éjjel figyel rá.

– Áron, szükségem lenne valamire. Meg tudnád nekem venni?

– Persze Eszter, mi az?

– Haskötő, még ma kell, meg széles fásli.

– Oké, indulok, addig egyél. Azt hiszed, nem látom, hogy napok óta nem ettél?

– Majd eszek, ha éhes leszek. Siess, kérlek.

Eszter délután elkezdett átöltözni futáshoz, azonban hamar rájött, hogy nem tudja magát betekerni, és így nem veheti fel a haskötőt. Semmiféleképpen nem akart Viktornak szólni.

– Áron! Tudsz segíteni? – kiabált ki a szobából.

– Persze – benyitott a szobába, azonnal el is fordult.

Eszter ott állt a tükör előtt, és felül csak sportmelltartó volt rajta, igaz a hasa nem látszott a rengeteg kötés alatt.

– Mi a fenét csinálsz?

– Nem tudom betekerni – a sebek még le voltak ragasztva, nehezen mozgott. – Segíts.

– Eszter, nem tudok hozzád érni, bármiben segítek, de nem vagy felöltözve. Így nem tudok. Nem megy, sajnálom – szabadkozott Áron.

Igaz, hogy már nem szerelemmel szerette, azt mégsem bírta ki, hogy ruha nélkül lássa.

– Akkor menj ki! – parancsolt rá.

– Eszter, kérlek.

– Azonnal menj ki a szobámból!

Kizavarta a szobából, és minden fájdalmával, tehetetlenségével a földre ült az ágy mellé. Áron elmondta Viktornak, hogy mi történt, ő viszont nem tudta, hogy mit tegyen. Menjen be és segítsen neki, fogja engedni? Vagy elzavarja? Mit tegyen?

Eszter egészen estig ült az ágy mellett, majd hatalmas fájdalmak árán felállt és felöltözött. Nem vett kabátot, pedig odakint nagyon hideg volt. Csak egy póló meg nadrág volt rajta, magára kapott egy pulóvert és felvette a cipőjét. Egy doboz cigit is felkapott, a fülest a fülébe tette, és kilépett a házból.

Örült neki, hogy itt is van terasz. Ezúttal nem ült le, hanem elindult sétálni. Nem tudta, hogy hova megy, csupán azt érezte, hogy mennie kell. Holnap temetés, Kristóf temetése. Érezte, hogy Viktor mögötte sétál, mégsem vett róla tudomást. Ki akart kapcsolni, és egyedül lenni, habár ezek szerint ezt a férfi nem értette. Egyre jobban esett a hó, a szél az arcába hordta a jéghideg pelyheket, bár nem érezte. Megállt a Duna mellett, és nézte, ahogyan folyik és örvénylik a víz. Hosszú ideig állt ott mozdulatlanul, majd hazaindult. Lefeküdt az ágyra, és várta a reggelt. Viktor ugyanott ült a szobában, mint minden este. Csak remélni tudta, hogy Eszter megbocsát neki.

Reggel, amikor megérkezett Dia, Viktor felállt a földről, hogy ne lássa, külön alszanak. Nem tudta, hogy mi az, amit tud most Eszterről, de úgy sejtette, hogy erről semmit. A húga csupán pár órára jött, szóval addig fent kell tartaniuk a látszatot.

A temetésen ott volt majdnem az egész kapitányság. Később kettesben maradtak az aprócska sír felett, Viktor elköszönt Kristóftól, és hátrébb állt. Így Eszter is nyugodtan elbúcsúzhatott tőle, akit a nagymamája mellé temettek el.

– Anya, lenne egy nagy kérésem hozzád. Vigyázz Kristófra, és mondd el neki, hogy mennyire szereti az apukája és az anyukája. Szeretlek – suttogta a hóesésbe.

A ház előtt Áron megpróbálta megölelni, mire Eszter kitért előle.

– Nem tudsz hozzám érni, nem emlékszel? Hagyjuk egymást békén, hiba volt veled összeköltözni – vágott vissza Eszter Áron szavaival.

– Ha neked így könnyebb, akkor nyugodtan szólogass be – jelentette ki a barátja.

– Hát ettől aztán rohadtul könnyebb – felelte gúnyosan Eszter.

Délután megint megpróbálta a fáslit a hasára tekerni, de nem sikerült. Mérgében az első keze ügyébe eső dolgot a falhoz vágta. A csattanásra Viktor a hálóba sietett, ahol Eszter a fal mellett ült a szilánkok között.

Viktort valami furcsa érzés kerítette hatalmába, és nem tudta magának megmagyarázni, hogy miért. Most mintha értelmet nyert volna Lolo figyelmeztetése. Nagyjából két percig állhatott az ajtóban, majd erőt vett magán, és belépett. Megállt Eszter előtt, megfogta a karját és felemelte, nem törődött vele, hogy ellenkezik. Elvette a fáslit az ágyról, és elkezdte betekerni vele a hasát, nagyon vigyázott, hogy ne érjen hozzá. Nem azért, mert taszítónak érezte, hanem mert nem tudta, hogy a nő mit szólna. Mikor elkészült, segített felvenni a haskötőt, majd rá a futó felsőjét. Eszter egy pillanatra Viktorra nézett, majd elkapta a tekintetét. Nem állt készen. Belebújt a futócipőjébe, megkereste a fülest, és végre futott. Érezte magán Viktor óvó pillantását. Ebben a percben csak azzal foglalkozott, hogy a fájdalom miatti hányingerét leküzdje.

Reggel Andi meglepte azzal, hogy megjelent a háznál, mintha csak megérezte volna, hogy tegnap futott. Vagy talán valaki felhívta és beszámolt róla.

– Hogy vagy? – kezdett bele Andi.

– Jól, és te?

– Eszter, szeded a fájdalomcsillapítót?

– Csak ha fáj – Andi elvette a dobozt a szekrényről.

– Ez fel sincs bontva – rökönyödött meg a nőgyógyász. – Hadd nézzem a hasad! Mióta futsz?

– Tegnap voltam először csak 15 percet – felhúzta a pólóját, amint kettesben maradtak.

– Fájni fog, mert le kell szednem a ragasztót róla – most mindkét seb szabadon volt. – Délután Csaba is beugrik.

– Szuper – mondta Eszter grimaszolva, unta már a folyamatos ellenőrzést.

– Mi az a sok szilánk? – nézett körbe aggódva Andi.

– Útban volt a pohár – vonta meg a vállát. – Minden rendben, nem?

– Igen, csak arra figyelj, hogy ne szakadjon fel a seb, mert nem ragasztom le.

– Akkor, hogy fáslizom alá a haskötőt? – Eszter hangja remegett, amikor megértette.

– El kell döntened, hogy futni akarsz vagy meggyógyulni.

– Futni! – vágta rá gondolkodás nélkül. – Örülök, hogy fontosnak tartottad, hogy megnézz. Sokra értékelem, de biztos várnak már rád, nem akarlak feltartani.

– Mi van a gyógyszerrel?

– Melyikkel? Szedem azt, ami elapasztja a tejet. Ha már szóba hoztad, szükségem lesz fogamzásgátlóra, de nem arra, mint legutóbb, az valahogy nem volt biztos a dolgában.

– Akkor kibékültetek? – örült meg neki Andi. – A szeretkezéssel még várjatok.

– Egy szóval sem mondtam, hogy Viktor miatt kell.

– Ismerlek, már évek óta az orvosod vagyok. Ne tedd tönkre az életed még jobban, mint ahogy a sors hozta. Írok fel neked legközelebb.

– Köszönöm! Alkoholt mikor ihatok?

– A héten még biztosan nem, a gyógyszerre egy kortyot sem ihatsz. Engem a fájdalomcsillapító érdekelt, miért nem szeded?

– Mert az sem hozza vissza Kristófot. Így legalább emlékszem rá, hogy miért nem szabad több babát vállalnom. Elég jó indok? – kérdezte gúnnyal átitatva.

– Sajnálom! Csaba később jön.

– Tényleg nem ragasztod le? – lepődött meg Eszter.

– Nem.

Ki kellett találnia, hogyan fog este futni, azt sem akarta, hogy Viktor lássa a hasát összevagdosva, még ő sem volt képes megnézni. Addig összeszedte a szilánkokat, sokszor megvágta a kezét, amit nem is érzett. Eszébe jutott a bokszzsák. Vajon azt is elhozták? Vagy mehetne konditerembe is. Ez utóbbi mellett döntött.

Egy órával később már egy edzőteremben volt, ahol a bokszzsákokat vette célba. Füles a fülében, így nem hallotta, hogy a legtöbb férfi róla beszél. Viktor árnyékként követte, bár hagyott neki teret, a tőle legmesszebb levő zsákot kezdte püfölni, rá is fért már. Eszternek most már feltűnt, hogy egyre többen figyelik. Egy férfi már egy ideje mellette állt, és most megszólította.

– Szia, nem láttalak még itt.

– Szia, nem csevegni jöttem, ha megbocsátasz – visszarakta a fülesét, és tovább edzett.

A férfi beállt a zsák mögé tartani, de Eszter figyelmen kívül hagyta, így egy rövid idő után magára hagyta a nőt.

Áron a kapitányságról sietett haza, mert volt egy ügy és remélte, hogy ez kizökkenti Esztert. Az előző kapitány már említette, hogy Eszternek a munka a stressz levezetés része, ezen kívül már saját tapasztalata is volt benne.

– Bejöhetek? – kérdezte Áron az ajtón kopogva.

– Nem – szólt ki Eszter, később kijött edzőruhában.

– Van egy új ügyünk.

– Most edzeni megyek – lépett el mellette.

– De… – Áron ott állt letaglózva, és bízott benne, hogy rosszul hallotta.

Még soha nem utasított vissza munkát, sőt volt, hogy könyörgött érte. Eszter az utcán kocogott, és sétált felváltva az edzőteremig, Viktor most is vele ment, a tegnapi férfi is ott volt.

– Szia, látom megtetszett a hely – szólította meg újra.

– Szia, még mindig nem csevegni jöttem, és hagyd a zsákot – szerelte le Eszter a további beszélgetést, vagyis azt hitte.

– Látom, hogy nem vagy könnyű eset, azonban szeretem a kihívást.

A nő nem válaszolt, zenét kapcsolt, és ütemesen ütni kezdte a zsákot. Később újra próbálkozott a férfi, de elhajtotta. Edzés után otthon nagy nehézségek árán letusolt, és a kapitányságra akart menni. Odaérve viszont csak állt az épület előtt, nem tudott belépni. Így inkább Lolóhoz nézett be, köszönt neki és a mosdóba ment. Viktor Lolóval beszélgetett.

– Jól van Viktor, csak továbbra se hagyd magára. Kitartás – biztatta Lolo.

– Lolo, tudom, hogy van egy egyezségetek Eszterrel, egy titok, amiről nem tudhatok, de kezdek nagyon félni. Rengeteg ok kavarog a fejemben, nem veszíthetem el őt is.

– Csak figyelj oda rá! Ne maradjon magára, bár a mosdóba nem tudsz utána menni – intett az egyik pincérlánynak, hogy menjen Eszter után.

– Nem kell rögtön nyomozót küldeni utánam – háborodott fel a Eszter, miután visszajött.

– Mit eszel?– Lolo nem vett tudomást a kijelentéséről.

– Nem vagyok éhes, helyette egy jó erős feketét elfogadok.

– Enned kell! Az összes csontod látszik. Mióta nem ettél?

– Amióta Kristóf sem. Vigyázz magatokra! – összehúzta a pulóvert magán, és kiment a hóesésbe.

– Siess utána! El fog ájulni, ha nem eszik sürgősen valamit – mondta Lolo Viktornak.

A délután folyamán Eszter még elment futni, és a házba lépve forogni kezdett vele a szoba. Nagy nehezen sikerült a konyhába támolyognia, ahol a mélyhűtőből kivette a fagyit, és a földre ülve enni kezdett. Miután biztos volt benne, hogy nem esik össze, a szobájába ment. Az ágy mellé telepedve a fagyit maga mellé tette, és az ölébe emelte a gitárt. Viktor a kanapén ült, és Áron is hazaért, amikor Eszter játszani kezdett először kicsit bizonytalanul.

– Nem is tudtam, hogy tud gitározni, legutóbb nem mesélt semmit a gitárról – jegyezte meg Viktor.

– Összetörte. Szerintem már ő sem hit benne, hogy tud. Van, amit annyira el akar felejteni, hogy minden mást kitöröl – mesélte neki Áron.

– Be kell mennem.

– Várj, hallgassuk még egy kicsit, csak pár percet.

– Rendben – engedett Viktor.

Látta Áronon, hogy valahol máshol jár, valószínűleg a múltban, amikor még Eszterrel együtt laktak. Abbamaradt a gitározás.

– Mi az új ügy? – kérdezte Eszter, ahogy a nappaliba ment.

– Gyilkosság. Méghozzá különös kegyetlenséggel. Elhoztam az aktákat, nem sok minden szerepel benne egyelőre, négy áldozat van – felelte Áron, és pozitív jelként könyvelte el az érdeklődést a munka iránt. – A gyilkos fegyver minden bizonnyal egy kalapács, amellyel többször is lecsaptak a homlokra, halántékra és az arcra is. Az arcuk felismerhetetlen.

– Szétverte a kalapáccsal a fejüket? – kérdezett vissza Viktor. – Ahhoz sok erő és düh szükséges.

– Igen, ez az elmélet. Két házaspárról van szó, tehát két nő és két férfi áldozat.

– Mikor ölték meg őket? – faggatta Eszter.

– Az első párt múlt héten kedden, a másikat ma. Nem tudták, hogy sorozatgyilkos lehet, ezért nem szóltak hamarabb. Azonban a mai után már egyértelmű jeleket vettek észre, ami bizonyítja, hogy ugyanaz a tettes – magyarázta Áron. – Nekik is a fejüket roncsolta a kalapáccsal, minden benne van részletesen az iratokban. Bekértem a korábbi nyomozati anyagokat is, viszont ez már a mi ügyünk.

– Sosem lehet előre tudni. Holnap reggel megnézem az aktákat – mondta Eszter, aztán hátat fordítva a két férfinak a halójába indult.

Nagyon hamar merült álomba, hiszen hetek óta nem volt része pihentető alvásban. Azonban az éjszaka közepén a saját sikolyára ébredt fel. Viktor mellette ült és simogatta, próbálta megnyugtatni, viszont a nő ismét ellökte magától, ezután csupán feküdt némán. Érezte, hogy a férfi a földön ülve őt figyeli. Vajon Lolo elmondta neki? Ezért nem hagyja magára?

Nagyon nehezen tudott nem tudomást venni Viktorról. Látta az arcán, hogy összetört, a szemében fájdalom tükröződött. Haragudott rá, amiért nem Kristófot választotta és a harag minden mást elnyomott. Betekerte a hasát és futni indult, mindent beleadott.

Eszter a hajnali szürkeségben ráérősen szívta el a cigit nem törődve a csípős, fagyos széllel, és Viktor aggodalommal átitatott tekintetével. Majd a halóban az ágyra ülve az aktákat vette elő.

– Az első áldozatok férj és feleség voltak, Sanger Richárd és Sanger Richárdné, 45 és 41 évesek. Az ajtót betörték – hangosan gondolkozott, miközben már a földön kuporogva nézte a helyszínről készült fényképeket, és olvasta a jelentéseket. – Először a férfit ütötték le, és miután az erősebb fél magatehetetlen állapotba került, a támadó könnyebben ártalmatlanította a nőt. A ház a betört ajtót leszámítva, rendben van, nem látszik dulakodás nyoma, sem annak, hogy valamit kerestek. Éppen ezért nem rablás volt, hiszen a helyszínelés során rengeteg kézpénzt találtak az áldozatok tárcáiban. Egyedül éltek, nem volt gyerekük – egy percre elszorult a torka, és a kezét a lábai alá dugva kerülte el, hogy ösztönösen végigsimítson a hasán.

Észrevette Viktor hirtelen mozdulatát, aki az ajtó mellett ült a fal tövében, és onnan figyelte. Pontosan tudta, hogy a férfi oda akart menni hozzá, ezért vett egy mély levegőt és folytatta.

– A helyszínelők megtalálták a kalapácsot, vagyis a tettes hátrahagyta a gyilkos fegyvert, aminek elég sok oka lehet. Ezen kívül semmi más nyomot vagy bizonyítékot nem gyűjtöttek. Az áldozatok koponyáját és az arcát is teljesen bezúzták, ezáltal felismerhetetlenné téve őket – az aktából elővette a róluk készült képeket. – Egyértelműen nem az azonosítás megakadályozása volt a célja, tekintve, hogy az otthonukban végzett velük. Talán személyes indíték?

A tegnapi támadás papírjai következtek. Ahogy előre hajolt értük, szúró fájdalmat érzett a hasában, amit egyre gyakrabban tapasztalt. Gyorsan legyűrte, mert most a munka volt a menedék, amire nagy szüksége volt. Nem engedhette meg magának, hogy bármi elterelje a figyelmét.

– A második támadás során is férj és feleség volt az áldozat, Gerni Rudolf és Gerni Rudolfné. 49 és 45 évesek voltak. Az ő koponyájuk is szilánkosra volt törve az arcukkal együtt. A kalapács szintén a helyszínen volt, méghozzá közvetlenül az áldozatok mellett. Az elkövető valószínűleg a hátsó ajtón jutott a házba, és ezt is betörte. Ebben az esetben is a férfivel végeztek először, utána a nővel. Az összes értéket és pénzt otthagyták. Nekik sem volt gyerekük, sőt még háziállatuk sem. Valamilyen kapcsolat van közöttük, lennie kell. Ha az első gyilkosság valóban bosszúból történt, akkor sehogy sem kapcsolódik hozzá a második eset. Nincs kapcsolat a két támadás áldozatai között, csak annyi, hogy gyermektelen házaspárokról van szó.

– Eszter! Kész a reggeli – kiabált a konyhából Áron.

– Egy pillanat – kiabált vissza.

Nagy nehezen felállt, kicsit már bánta a hajnali futást, bár annyira azért nem, hogy egy óra múlva kihagyja az edzőtermet. Mire megfordult, Viktor már nem ült az ajtóban, a kanapén aludt. Kicsit elbizonytalanodott, hogy helyes-e amit csinál, mégis meggyőzte magát, hogy így a jó, úgysem lehetnek boldogok soha.

– Tessék – tolta elé a tányért Áron.

– Köszi, elég lesz a fele is – mondta Eszter az asztalhoz ülve.

– Enned kell.

– Nyugodtan menj dolgozni, eszek.

– Kicsit később megyek be, úgyhogy még el kell viselned egy darabig. Beszélgessünk – mondta tétován Áron, nem akarta felzaklatni a nőt, bár lehet, hogy még az is jobb ennél a semleges állapotnál.

Úgy döntött, hogy kockáztat.

– Hogy érzed magad?

– Jól.

– Sikerült visszaaludnod?

– Nem – vágta rá Eszter, és sokkal jobban örült volna, ha Áron nem hallja meg éjjel a sikítást, bár, ha jobban belegondol, akkor a fél környék hallhatta.

– Hallottam, hogy átnézted az aktákat, feltűnt valami? – fújt visszavonulót Áron.

A munka egy biztonságos és stabil téma.

– Még nem – felelte Eszter az ételt tologatva a tányéron.

– Mit kell csinálnom, hogy beszélgess velem?

– Beszélgetünk, nem? – húzta fel grimaszolva az orrát Eszter, mert elege volt ebből.

– De, simán mennek a két szavas válaszok.

– Rendben. Köszönöm a reggelit, finom volt, most megyek a szobámba. Ha jól számolom, akkor ez legalább 19 szó volt.

– Igen, köszi – felelte gúnyosan Áron.

Az edzőteremben a férfi már várt rá, Esztert kezdte kicsit zavarni, miért nem érti, hogy hagyja békén?

– Szia, beszélnem kell veled – köszönt neki.

– Szia, próbáltam finoman jelezni, hogy nem érdekelsz, de úgy látom, ez nem megy. Szóval hagyj békén! Edzeni jöttem, nem pasizni.

– Ettől csak még vonzóbb vagy – vigyorgott rá elégedetten az edzőtermes pasi.

Otthon Eszter a konyhában főzéssel próbálta lefoglalni magát, miközben egyedül lehetett a gondolataival. Nem tudta megérinteni a hasát, mióta meglőtték, egyszerűen képtelen volt rá. Nem akarta elfogadni, hogy Kristóf nincs a hasában. Ettől csak még mérgesebb lett, ezért úgy döntött, hogy a régi jól bevált módszert alkalmazza most is. Úgy tesz, mintha az életének ezen része meg sem történt volna. Az, ami közte és Viktor között volt egyszerűen törlődött, mintha nem is létezett volna.

Több indíték is az eszébe jutott az üggyel kapcsolatban, az egyik a véletlen. Mindegy, hogy kit öl meg, csak ölnie kell, ez itt kizárható, mert a véletlenszerű támadáshoz túl sok közös jellemzője volt az áldozatoknak. Másodszor a bosszú, általában ez a leggyakoribb indíték, de még ezen belül is lehet szortírozni, mivel elég keveset tudott az ügyről, így nem tudta, hogy merre kell tovább haladnia. Nagyon brutális módszer valaki fejét szétverni egy kalapáccsal. Óriási erő szükséges hozzá. Valószínűleg egy férfi a tettes, bár ha személyes bosszúról van szó, akkor egy nőnek is lehet annyi ereje az adrenalintól és a régi sérelmeiből, hogy összezúzza valaki koponyáját.

Borzasztóan fájt mindene, mégis futott, sőt az edzőterembe is bement, ahol megint csak bokszolt. Mire hazáért, a fájdalomtól már csillagokat látott. Úgy érezte, megérdemeli, ha nem tudott vigyázni az élet legnagyobb ajándékára. Szenvednie kell, ő pedig biztosította ezt magának. Mindeközben Viktor is magát hibáztatta, és gyötörte a bűntudat.

Ott van Lolo megjegyzése, hogy ne hagyjam egyedül még kis időre se. Mitől félhet ennyire? Jó, értem én, de csak nem. Nem, az nem lehet. Miért kínozza magát még jobban? Nem elég nagy kín a kisfiunk elvesztése? Miért kell még ez is? Alig bír állni, mégsem enged magához. Miért taszít el? Tudom, hogy én döntöttem, de mégis hogyan kellett volna? Engem hibáztat, ezek ellenére mindketten a szülei voltunk. Miért zár ki? Valamit ki kell találnom, valahogyan ki kell zökkenteni. Tuti nem normális amit csinál. Nem is sírt azóta, most is csak fekszik az ágyban és gondolkozik – gondolta magában Viktor.

Áron reggelivel készült, mert újra beszélni akart Eszterrel, de most tanulva a tegnapi hibájából a munkával indított.

– Eszter! – rázta meg a vállát, hogy felébredjen.

– Félsz? Miért kell üvölteni? – csattant fel.

– Már legalább tízszer szóltam – magyarázta Áron megkönnyebbülve, a legrosszabbtól tartott. – Mire jutottál az ügyben?

– Igazából még semmire, nagy az esély rá, hogy bosszú volt. Nagyon kell valakire haragudni ahhoz, hogy szétverjék a fejét kalapáccsal. Valami személyes bosszú lesz.

– Valami a tettesről?

– Erő kell hozzá, szóval a legkézenfekvőbb, hogy egy férfi volt. Ha elég harag gyűlik egy nőben, és mellé még edz is, véleményem szerint puszta kézzel is képes ölni. Tehát ez is kétesélyes.

– Akkor semmi konkrét?

– Nem, semmi, csak az elméletek. Szükségem lenne háttérinfóra, a helyszínt is jó lenne megnézni.

– Nem biztos, hogy már terepre kellene menned, majd megbeszéljük – tért ki Áron a válasz elől.

– Megyek – zárta le Eszter, és a fürdőbe ment öltözni.

– Levegőnek néz. Nem hiszem, hogy valaha meg fog bocsátani. Hihetetlen, hogy ez történt. Áron, hogy kellett volna választanom kettejük közül? – fakadt ki Viktor.

– Eszter máshogy gyászol, és idővel minden rendbe jön. Bízz bennem! Egy dolgot furcsállok csak – nyugtatta meg Áron.

– Miért nem kérdezte meg, hogy ki tette? Ki vette el tőlünk Kristófot?

– Pontosan nem vall rá – fújta ki a levegőt Áron frusztráltan. – Az, akit én ismerek, már a kihallgatóban ülne vele szemben, és darabokra szedné.

– Hárít – szólalt meg halkabban Viktor. – Ha nincs gyilkos, nincs gyilkosság. Ezen az elven, ha nincs támadó, akkor nem is volt támadás. Ezért nem kérdez. Minden éjjel azon töröm az agyam, hogy zökkentsem ki, mert ha túl sokáig marad a valóság és a képzelet között, akkor soha nem fog visszajönni. Beleképzeli magát egy olyan életbe, ahol Kristóf soha nem létezett, és engem sem ismert meg. És ha ez még nem lenne elég, akkor Andi azt mondta, hogy nem szedi a fájdalomcsillapítót, egy szemet sem vett be – tájékoztatta. – Már csak maga a golyó által okozott sérülés is óriási fájdalommal jár, és még ott van a császármetszés is.

– Bünteti magát – bólintott rá mérgesen Áron. – Szenvedni akar, mert úgy könnyebben elviseli, mindig is jól bírta a fájdalmat. Igazad van, minél hamarabb fel kell rázni, mielőtt még késő lenne.

– Gondolkozom, hogyan rántsuk vissza a valóságba.

Futni indultak, és megint az edzőterembe érkeztek. Eszter belépve már látta, hogy a férfi várja, így egy másik zsákhoz ment.

– Szia, Noel vagyok, csak szeretnélek megismerni.

– Szia, én viszont nem akarok ismerkedni – berakta a fülest, és ütni kezdte a zsákot.

Noel nem adta fel. Míg Eszter a zsákra összpontosított, megpróbálta elmutogatni, hogy igyon meg vele egy kávét, amit annyira ügyetlenül csinált, hogy Eszter kiesett a ritmusból.

– Mégis, mit nem értesz abból, hogy nem akarok tőled semmit? – szűrte a fogai között, amikor kivette a fülesét.

– Mindent értek, igyál velem egy kávét itt a bárban. Egy jó erős fekete rád fér.

– Cukorral és tejszínnel iszom a kávét – hazudott Eszter, a háta közepére sem kívánta a férfit.

– Nem tűnsz olyan fajtának, inkább a tiszta fekete illik hozzád.

– Edzenem kell – kezdte újra a bokszolást. – Ne pazarold az idődet, köztünk soha nem lesz semmi.

– Majd meglátjuk! Igazán kitartó vagyok.

Eszter napközben szokásától eltérően az ágyban feküdt, és könyvet olvasott. Viktornak ez már gyanúra adott okot, érezte, hogy baj van. Délután hiába próbálta lebeszélni, hogy hagyják ki a délutáni edzést, a nő hajthatatlan volt.

Eszter este már mozdulni is alig bírt, az ágyból ki se tudott szállni, érezte, hogy ez sok volt, túl sok. Várt, Viktor azonban nem.

A kötés, amit Eszter maga rakott fel, tiszta vér volt, a sebek felszakadtak és véreztek. Nem volt idő gondolkozni, Áron ölbe kapta, mert Viktor nem érhetett hozzá, és azonnal az orvoshoz siettek vele.

– Jó, tedd le ide, és menjetek ki – a kórházban Andi határozott volt és mérges.

– Mi a fenét művelsz magaddal? Nem csak az orvosod, hanem a barátod is vagyok. Nem teheted ezt!

– Mit? – kérdezett vissza Eszter.

– Mindjárt itt lesz Csaba is, ezt meg kell beszélni.

– Nem akarok beszélni.

– Ez most nem a te döntésed, húzd fel a pólót – utasította Andi, majd leszedte a kötést.

– Eszter! – emelte meg a hangját rémülten Andi. – Láttad a sebeket?

– Nem – felelte.

– Jó, hogy itt vagy! – Andi Csabához fordult. – Ezeket ki kell szedni, és újra varrni, adok érzéstelenítőt, de te varrsz.

– Nem, semmit nem adhatsz, csak csináld meg, amit kell.

– Hogy? – ütközött meg Andi, és Esztert figyelte. – Muszáj adnom valamit, nélküle nem lehet!

– De igen, semmit sem adhatsz – Eszter halkan és határozottan beszélt.

– Miért teszed ezt? – kérdezte Csaba.

– Jobb lenne, ha teletömném magam nyugtatóval? Vagy ha a földön fekve zokognék napokig? Miért nem gyászolhatok úgy, ahogy én akarok? – robbant ki Eszterből.

– Jó, legyen. Nem adok érzéstelenítőt, de ne mozogj, mert csúnya lesz – egyezett bele Andi.

A régi varratokat eltávolították, és fertőtlenítés után Csaba újra varrta. Döbbenten vették tudomásul, hogy Eszter arcán nem látták nyomát fájdalomnak. Ismerték már évek óta voltak az orvosai, ez mégis meglepte őket, és az aggodalmuk egy újabb szintre lépett.

– Kész, mehetek? – kérdezte Eszter felülve az ágyon.

– Nem, el kell döntenünk, hogy veszélyes vagy-e magadra – mondta szomorúan Andi.

– Nem tarthattok bent a beleegyezésem nélkül – vágta oda Eszter.

– Igazából megtehetjük, mert mi vagyunk az orvosok, és a viselkedésed aggodalomra ad okot. Itt kell maradnod, mert erős antibiotikum kell a fertőzések miatt, ami a seb szélein látszik. Azt sem tudom, hogy miért vagy ilyen jól – magyarázta Csaba.

– Most, hogy így mondod, tegnap elég furán éreztem magam. Szédültem és hányingerem volt – felelte Eszter nemtörődömséggel.

– Vért kell vennünk.

Az orvosok magára hagyták. Viktor bement, és leült az ágy mellé. Eszter az éjszaka folyamán zavart volt, és furán viselkedett, ami halálra rémítette a férfit. Várt egy kicsit, majd felállt, és megfogta a nő homlokát, ami szinte sütött. Nem volt biztos benne, hogy a keze hideg, vagy valóban baj van, így óvatosan homlokon puszilta. Jól érezte. Eszternél súlyos fertőzés lépett fel, már nem volt magánál, amikor Andi és Csaba megvizsgálta.

– Eszter, tarts ki! Nélküled én sem tudok élni, ne hagyj magamra! Szeretlek! – Viktor mellette virrasztott.

Három napon keresztül lebegett élet és halál között. A szervezete végül legyőzte a fertőzést, de még ágyban kellett maradnia. Viktor éppen kint volt, amikor magához tért, Áron ült bent.

– Hogy áll az ügy? – kérdezte Eszter és úgy tett, mintha semmi sem történt volna.

– Tudod, hogy halálra rémisztettél minket? Nem teheted ezt! Nincs jogod hozzá! – kelt ki magából Áron.

– Kiabálás helyett inkább adj egy kis vizet – kérte Eszter rekedten, kiszáradt szájjal.

– Nem! Itt van Viktor, majd ő segít – vágta a fejéhez mérgesen.

– Mit kérsz? – érdeklődött Viktor.

Eszter az oldalára fordult, és nem szólalt meg. Áron már bánta, hogy felháborodott, de nagyon aggódott miatta, hiszen az sem volt biztos, hogy túléli.

Amint kiengedték Esztert a kórházból, hazament, és ágyba feküdt. Senkit nem akart maga körül, tudta, hogy Dia napokon belül érkezik a karácsonyi vacsorára, és ott lesz Lolo, Tomi, Viki és Robi is. Túl sokan.

– Eszter, sajnálom. Megijedtem – kezdte Áron a szobába lépve.

– Mindegy. Mi van a kalapácsossal? – váltott témát Eszter.

– Van még egy házaspár, ma reggel ölték meg őket. Ugyanúgy, mint az előző kettőt. Mi a terved most?

– El kell kapni, mielőtt újra lecsap.

– Nem így értettem. Veled és Viktorral. Veled és velünk. Veled.

– Magamra erőltetek három napot az ágyban, és utána meglátom, bár már előre utálom a karácsonyt – sóhajtott fel fájdalmasan Eszter.

– Ugye tudod, hogy megint végig veled volt? – célzott Viktorra. – Csak a mosdóba ment ki. Nem tudom, hogy mit érzel, hazugság lenne azt állítani, hogy igen, de gondolj bele, ő nem csak a kisfiát veszítette el, hanem téged is.

– Áron, ne! – tiltakozott vehemensen Eszter, ha Viktor is szóba kerül, akkor nehezebb ridegséget mutatnia. – Hagyd abba!

– Eszter, nem zárkózhatsz el örökre – közölte gyengéden Áron.

– Máskor is sikerült már – sokatmondóan pillantott rá. – Nem akarok többet beszélgetni, kivéve, ha az ügyről van szó. Menj ki!

Viktor beült a szobába, és némán szenvedett, marcangolta magát, amiért hagyta futni. Nem mintha meg tudta volna akadályozni, azonban meg sem próbálta.

Reggel Eszter újra munkába lendült, nem hagyta el az ágyat, miközben Viktor végig vele maradt. Csak akkor ment a kanapéra aludni, amikor Áron vette át a helyét.

– Remélem, hogy az ügyről akarsz beszélni – szögezte le Eszter előre feljebb ülve az ágyban.

– Igen, egyelőre – felelte Áron. – A harmadik támadás áldozatai, Zandi Tibor és Zandi Tiborné, 49 és 48 évesek. Nekik sem volt gyerekük. Szimpla családi ház, semmi felesleges cicoma, és nem volt biztonsági rendszer sem. A hátsó ajtón hatolt be a gyilkos, és maradt a megszokott módszernél, miszerint először a férfit, utána a nőt ölte meg. A kalapács most is az áldozatok mellett volt, a koponyájuk és az arcuk szétzúzva – összegezte röviden.

– Ujjlenyomat, DNS? – tette fel Eszter a rutin kérdéseket, és hálás volt, amiért a munka eltereli a figyelmét.

– Még vizsgálják, de az előző gyilkosságok esetében csak az áldozatok ujjlenyomata volt a kalapácsokon. Eszter, egyszerűen semmi kapcsolat nincs közöttük! – fakadt ki Áron.

Hatalmas nyomás nehezedett rá, mint kapitányra. Ráadásul a legjobb nyomozója, aki egyben a legjobb barátja is, szörnyű lelki és testi kínokat él át, és semmit sem tehet érte.

– Nem tudunk elindulni. Sehol nem volt kamera, a szomszédok nem figyeltek, senki nem tud semmit.

– Pedig muszáj lesz elkapni.

– Igen, de nincs semmi, ami előre vinné a nyomozást – rázta meg a fejét csüggedten a férfi. – Holnap szenteste, mindenki itt lesz, bírni fogod?

– Persze, viszont az üggyel is haladni kell – zárta le röviden Eszter a kérdést. – Lehet, hogy azért nincs kapcsolat közöttük, mert nincs is – folytatta elgondolkodva. – Előfordulhat, hogy véletlen az áldozat választás, bár ezt nem tartom valószínűnek. Csak ennyi a kapocs, hogy gyermektelenek és házasok, ez újabb problémákat vet fel.

– Mondjuk, hogy rengeteg olyan házaspár van, ahol nincs gyerek? – kérdezett rá Áron figyelmen kívül hagyva a kérdésre adott választ.

– Igen, de mégis az, hogy kalapáccsal támad, jelentenie kell valamit – mondta Eszter, amiben nagyon biztos volt.

Egyszeri használat esetén még rendben van, hogy véletlennek tulajdonítva ezzel a szerszámmal öl, de egymás után három alkalommal is? Ez kizárt dolog, hogy véletlen legyen.

– Esetleg megnézhetnénk, hogy hol vettek mostanában kalapácsot. Szándékosan gyilkol kalapáccsal, nem hirtelen ötlet, van valami jelentősége ennek. Miért használ valaki kalapácsot előre megtervezett gyilkosságok során, amikor van sokkal egyszerűbb és tisztább megoldás is? Talán az közel sem ilyen brutális. Ha sikerül egy olyan boltot találni, ahol egyszerre több darabot is adtak el, akkor könnyedén lenyomozható a vevő. Illetve nem találtam az aktákban a kalapácsról semmit, tudnom kell a fajtáját és a méreteit, mert ha mind egyforma, akkor egészen biztos, hogy jelentősége van. Valamint akkor pontosan utána lehet nézni, hogy hol vettek abból a típusból többet az elmúlt hetekben.

– Holnap utánanézek, van ez a másik dolog – kezdett bele Áron idegesen, ami jelezte Eszternek, hogy közel sem egyszerű esetről van szó. – Fura, de az áldozatok ujjlenyomata rajta van a kalapácsokon. Senki másé, kizárólag a férjé és a feleségé. Már azon is gondolkoztunk Vikiékkel, hogy lehet a nővel öleti meg a férfit, és ő maga végez a feleséggel.

– Lehet – óriási fájdalom cikázott végig a testében, és most még a munka sem töltötte el nyugalommal, éppen emiatt döntött úgy, hogy mára befejezi. – Holnap reggel jön Dia, délután pedig a többiek, minden ugyanúgy lesz, mint tavaly – tisztázta uralkodva az izmain, hogy ne rántsák görcsbe a testét.

– Ha ezt akarod… – jegyezte meg Áron rosszallóan.

Áron és Dia kapcsolata minden volt, csak nem átlagos. A férfi évek óta utálja és megveti a lányt, amiért annak idején közé és Eszter közé állt. Azóta csak tovább mérgesedett a helyzet, ugyanis Áron úgy gondolta, hogy Diának tudnia kellene a nővérét érintő dolgokat, hátha ezáltal visszavesz a beképzeltségből és gőgből. Jelenleg így tudja jellemezni önző, gyerekes, felelőtlen és öntelt. Ellentéte Eszternek, aki még egy átkozott bókot sem tud elfogadni.

– Igen, és Dia továbbra sem tudhat semmit. Holnap reggel segítek főzni, most fáradt vagyok, alszok.

– Nem vacsorázol?

– Holnap eszek – felelte Eszter, és az oldalára fordult.

Viktor ismét a szobában virrasztott. Pocsékul érezte magát, Eszter mellett akart lenni, átölelni, és magába szívni az összes fájdalmát. A lelke mélyén saját magát is büntetni akarta. Két hete ül éjszakánként a nő szobájában, hallgatja a rémálmait és bízik benne, hogy amikor vigasztalni próbálja, nem löki el magától. Ma Eszter ébren volt az éjszaka közepén, amikor Viktor már azt hitte, hogy alszik, beszélni kezdett hozzá.

– Nagyon sajnálom Eszter – suttogta a dermesztő sötétségbe lelkének legmocskosabb részét. – Ha tehettem volna, akkor meghalok, hogy ti ketten éljetek. De olyan, mintha már így is halott lennék. Mindkettőtöket elveszítettem, és ahogy rád nézek, érzem, hogy már nem is látsz engem. Nagyon sajnálom, hogy nem védtelek meg titeket. Az én felelősségem volt, és elbuktam megint. Tudom, hogy semmi sem lesz olyan, mint régen, de talán, majd egyszer meg tudsz nekem bocsátani – zokogott Viktor, nem tudta tovább visszatartani, és a keserűség cseppjei vadul folytak az arcán. – Már láttam magam előtt, ahogyan felnő, és mi leszünk a legboldogabbak. Egy szerető család. Nagyon elrontottam.

Eszter feküdt az ágyban és csendben hallgatta, nagyon sajnálta Viktort, de így kell lennie. Már nem is érdekelte, hogy minden éjszakát a szobában tölt, mert napok óta sikerült elérnie, hogy teljesen közömbös maradjon.

Reggel Dia kopogott az ajtón. Eszter nem engedte be, kérte, hogy a konyhában várja meg.

– Szia, hogy vagy? – kérdezte a húgát, és tartotta a távolságot.

– Szia, jól, és te? – kérdezett vissza Dia, és megértette, hogy mit akar Eszter, teret.

– Én is jól. Készítek reggelit, segítesz?

– Mi ketten főzünk? – lelkesül fel a húga, annak ellenére, hogy borzasztóan aggódott a nővéréért.

– Ühüm.

– Ezer örömmel, csak mond, hogy mit csináljak – nem volt helyes és ezt Dia is érezte, mégis boldogsággal töltötte el, hogy időt töltenek együtt kettesben.

Reggeli után Viktor vásárolni vitte Diát, mert tudta, hogy Eszter nem akar a húgával túl sok időt tölteni ebben a helyzetben, ugyanis sose lehet tudni, hogy Dia meddig képes csukva tartani a száját. Eszter és Áron pedig a vacsora készítéséhez látott hozzá. Nem sokat beszélgettek, Áron nem akart nehézséget Eszternek.

– Köszönöm – mondta Eszter, és valóban nagyra értékelte.

– Mit? – kérdezte Áron.

– Hogy nem kérdezel semmit. Holnap már jobb lesz, amikor magunkban leszünk újra.

– Pedig nagyon is lenne miről beszélnünk, csupán várok vele holnapig.

Vacsora közben Eszter érezte, hogy mindenki sajnálja, és szinte mindenért bocsánatot kérnek, ezért hamar kimentette magát azzal, hogy fáradt, és aludni szeretne. Ezt utálta a legjobban, a sajnálatot, mintha az bármit is helyrehozhatna. Mindenkinek odaadta az ajándékát, és a hálóba ment, Viktor pedig utána.

Másnap reggel Robiék vitték ki az állomásra Diát. Áron és Viktor pedig arra jutottak, hogy robbantják a bombát, amint hármasban maradtak. Túl sok ideig hagyták, hogy Eszter magába zárkózzon. Áron akarta, de Viktor nem engedte, azzal érvelt, hogy legalább az egyiküket tűrje meg maga mellett. Ezért hát Eszter elé állt.

– Tudom, hogy haragszol rám. Gyűlölsz! Rendben, legyen, azonban ne feledd, hogy nekem is nehéz, az én fiam is volt, ahogy te a szerelmem vagy. A nap minden percében eszembe jut a döntésem, amit már nem tudok visszacsinálni. Nem zárhatsz ki, többé nem! Szeretlek! Bárcsak megmenthettem volna Kristófot, de döntenem kellett. Fáj, érted, rohadtul fáj nekem is! – Eszter még csak rá sem nézett, úgy kezdett beszélni.

– Az én testemben nőtt és fejlődött, én éreztem minden mozdulatát, minden rúgását, a csuklását. Most pedig semmit sem érzek. Semmit. Tizenhét nap telt el, és még hozzá sem tudok érni a hasamhoz, még csak ránézni sem. Üres vagyok! Most pedig megyek futni.

Mindkét férfi értette, és a szívük szakadt meg, hogy nem tudnak rajta segíteni. Viktor elállt előle, érezte, hogy nem sikerült. Eszter begubózott, és nem biztos, hogy valaha előjön. Áronnal egymásra néztek, és tudták, most kell elengedni. Így hát Eszter nyomában Viktorral futni indult. Az edzőterem irányába mentek, aminek Viktor most különösen örült. Kiadhatja magából a haragot. Noel meglepődött, hogy újra látja Esztert, ám neki fel sem tűnt, hogy karácsonykor nyitva van az edzőterem.

– Szia, azt hittem, hogy másik edzőtermet kerestél. Noel vagyok, tudod a kitartó – vigyorgott rá szélesen.

– Szia, nem is rossz ötlet, majd keresgélek – vonta meg a vállát Eszter, bosszantotta, hogy Noel nem ért a szóból.

– Ne tedd, csak aggódtam.

– Tessék? – lepődött meg a szavain.

– Aggódtam – ismételte meg Noel lágyan. – Azt hittem, hogy valami bajod esett.

Eszter oldalra nézett, és látta, hogy Viktor mellett áll egy gyönyörű vékony, vörös hajú fiatal nő. Ha megkérdezik tőle, se tudta volna megmondani, hogy abban a percben mit érzett. Bűntudatot, amiért ellökte magától? Csalódottságot, amiért a várt családjuk darabokra esett? Dühöt, amiért egyáltalán érdekelte? Reményt, hogy egyszer talán minden rendbe jön? Viktor mindig ezt mondja. Szerelmet, hiszen ő a másik fele?

Viktor is oldalra nézett, és a tekintetük egy másodpercre találkozott. Ott álltak egymással szemben két idegennel az oldalukon. Viktor utálta ezt, hogy nem lehet mellette, mikor másra sem vágyik. Vadul és minden dühét beleadva a zsákot kezdte verni, miután a nőt elküldte. Eszter is a zsákon töltötte ki a dühét. Még nem elég, még nem szenvedett eleget. Még nem.

– Elmondod, hogy hívnak? – kérdezte tőle Noel az egyik percben, amikor megállt.

– Nem.

– Akkor majd holnap.

Áron nem volt otthon amikor hazaértek. Tusolni mentek, és utána a konyhába. Viktor úgy határozott, hogy nem marad tovább a háttérben, ott fog állni mindig előtte, hogy emlékeztesse rá, összetartoznak. Leültek ebédelni egymással szemben, és észrevétlenül is összefonták a lábaikat az asztal alatt. Ahogy vacsora alatt is, amit már hármasban fogyasztottak el. Áron észrevette a lábukat és a mosolygása feltűnt Eszternek is.

– Jól vagy? Olyan érdekesen viselkedsz – tette szóvá.

– Persze, semmi bajom. Mit gondolsz az ügyről? – mosolygott továbbra is Áron.

– Arra gondoltam, hogy holnap megnézem a helyszínt, ha a Kapitány megengedi.

– Ha Andi rábólint, akkor igen. Mikor tudsz vele találkozni?

– Holnap reggel felhívom. Ami pedig az ügyet illeti, elég sok teóriám van. Nem lehet véletlenül is három házaspárt megölni, mindenképpen bosszúra gondolok, főleg ilyen mértékű brutalitással elkövetett gyilkosság esetén – Eszter belelendült a munkába, és ez hirtelen nyugalommal árasztotta el. – Még mindig lehet kivetített is, ahogy a hasonló esetekben. Nem tudok olyan helyzetet elképzelni, ahol egy személy három házaspár iránt ilyen mérhetetlen haragot és dühöt érezzen.

– Ha bárki kíváncsi a véleményemre, akkor én azt gondolom, hogy ez személyes ügy, és nem kivetített gyűlölet – szólalt meg Viktor. – Igaza van Eszternek, mégis úgy tűnik, hogy szándékosan ezt a három párt akarta kegyetlenül meggyilkolni, a lehető legtöbb szenvedést okozva nekik a haláluk előtt.

Eszter soron kívüli kontrollt kért Anditól reggel, aminek az eredménye egy recept a fogamzásgátlóról, és engedély az alkoholra, valamint arra, hogy terepre mehessen. Abban az esetben, ha kíméli magát és csak körülnéz.

Áron vezetett, Eszter az anyós ülésen ült, míg az első helyszín felé tartottak. Sanger Richárd és Sanger Richárdné otthona tipikus családi ház, fehér, modern épület, bár kicsit nagy két embernek. A szomszédok ritkán vannak, elég nagy a távolság a házak között. Ahogy az udvaron, úgy a házban is rend uralkodott. Valóban nem látszott dulakodás nyoma, eltekintve az időközben helyrehozott bejárati ajtót. Minimalista stílusban rendezték be az otthonukat, és meglepő módon alig volt személyes tárgy, ami sokat elmond róluk. Nem voltak fényképek a falon, sem apró dísztárgyak. Ebből Eszter azt szűrte le, hogy gyakorlatias emberek, és a ház alapján távolságtartók. Nem mondott el róluk vagy az életükről semmit az a pár bútordarab, amit láttak, ahogyan valószínűleg a vendégeik is ezt érezték. Nem volt hátsó ajtó, a gyilkos ezért kényszerült a bejárati ajtón keresztül bejutni.

Eszter rögtön nyomok után kezdett kutatni. Mivel a gyilkosság hetekkel ezelőtt történt, a házat már kitakaríttatták azelőtt, hogy kiderült volna, sorozatgyilkosság lesz belőle. Csak a helyszínről készült felvételeket nézhették.

A nappaliban a férfi és a nő is vérbe fagyva hevert, az arcuk és a fejük egy hatalmas zúzott, véres roncs, közöttük a kalapáccsal. A sötét szőnyegen csak kémiai reagenssel váltak láthatóvá a vércseppek, amik véletlenszerűen terültek el az áldozatok feje fölött. Felettük állt vagy guggolt a tettes, amikor újra és újra lesújtott a kalapáccsal, erre utal a cseppek és a sérülésekből származó vértócsa közötti tiszta rész is.

Esztert többször megállt a folyosón, ami a hálókat és a nappalit kötötte össze. Széles és magas belmagasságú sáv, ami a ház hátsó részében terült el. Egyszerű világosszürke tapéta fedte be a falakat, és sötétkék járólap borította a padlót. Hétköznapi és semmitmondó átjáró, ami csak egy célt szolgál. Mégis, az egyszerűség és letisztultság ellenére valami fura érzés kerítette a hatalmába, mintha a bőrébe ivódott volna. Nem tudta még magának sem megmagyarázni, hogy miért, de nyomasztónak és baljósnak érezte. A két férfi is észrevette Eszter hangulatváltozását, és Viktor elé állt.

– Valami gond van? – kérdezte Áron.

– Nem, nem mondanám, hogy bármi baj van. Ellenben van valami fura és megmagyarázhatatlan érzésem, lehet, hogy csak a hosszú kihagyás miatt. Majdnem három hónapja nem jártam terepen, kicsit berozsdásodtam.

– Ne becsüld le magad! – mondta Viktor, és a konyha felé indult.

Követték, minden apróságot megnéztek. Eszter a jegyzettömbben a legfelső lapon egy női nevet látott.

– Farkas Ágota – suttogta halkan.

– Tessék? – kérdezett vissza Áron.

– Farkas Ágota. Ez a név van a papírra írva, de ez a kézírás, ez…

– Gyönyörű – fejezte be Viktor.

– Erőteljes és határozott – nézte tovább Eszter megbűvölve a lapot. – Mégis a betűk annyira szabályosan formáltak, annyira tökéletesek. Megnéztétek ki ez?

– Nem, igazából nem is tűnt fel, elsiklottunk felette – ismerte be Áron. – Holnap Viki megnézi. Lassan mennünk kell, órák óta itt vagyunk, neked még pihenned kell.

– Menjünk, de előtte be kell mennem a gyógyszertárba, ha belefér egy kis kitérő.

Eszter otthon egyre könnyebben tudott előkészülni az edzéshez, már nem okozott problémát a sebek leragasztása és befedése. Viktor kicsit mögötte futott, meghagyta neki a teret, viszont tartotta a szavát, hogy szemmel tartja, másrészt Eszter is tudja, hogy ott van. A terembe belépve Noel szeme felcsillant, amint a nő elé ment.

– Szia, már vártalak. Ma nincs kedved velem bokszolni? – támadta le azonnal.

– Szia, nincs, csupán a zsákra van szükségem – hárított Eszter.

– Tudod, annyira próbálsz hideg és jeges lenni, hogy csak még szebb leszel tőle. Adj nekem egy esélyt, kávézz velem.

– Edzenem kell – fülest rakott a fülébe, és záporoztak az ütések, a szeme sarkából látta, hogy Viktor ugyanígy tesz.

– Ő a barátod? Mindig együtt jöttök be, de soha nem szóltok egymáshoz, nem akarok bekavarni.

– Nem beszélgetni vagy pasizni akarok – folytatta.

Minden ütése pontos volt és erős, Noel nem tudta levenni a szemét róla. Viktort kezdte zavarni a dolog. Tudta, hogy a féltékenységgel semmit sem ér el, így még erősebben ütötte a zsákot, ezzel levezetve a növekvő frusztráltságát.

– Egy kávé? Csak itt a szomszédban – nyomult tovább Noel.

– Nem, te tényleg nem érted? Nem. Akarok. Tőled. Semmit! – ismételte Eszter lassan.

– Nem azt kértem, hogy töltsd nálam az éjszakát, hanem, hogy kávézz velem – az edző termes pasi remélte, hogy egy béna viccel talán megtöri a jeget kettejük között.

– A kettő majdnem ugyanaz, haza kell mennem.

– Gyerek is vár otthon? – kíváncsiskodott Noel, és fogalma sem volt róla, hogy ezzel milyen mélyre döfte a nő szívébe a tőrt.

Eszter ránézett és ökölbe szorult a keze meg a szíve is. Majd olyan gyorsan távozott, ahogy csak lehetett. Viktor a kanapén aludt, míg Eszter a szobájában Áronnal beszélt, pont úgy, mint az elmúlt hetekben.

– Meddig kínzod még magad? – kérdezte Áron.

– Amíg élek – szúrta oda Eszter. – Szerinted van jelentősége a névnek?

– Azt tudom, hogy érdemes bízni a megérzéseidben, kitűnő nyomozó vagy. Holnap megnézzük a másik helyszínt is. Mikor akarsz visszajönni, mármint rendesen az irodába is?

– Nem tudom, ha visszamegyek, akkor nem tudok edzeni és nekem most ez kell. Nem akarlak téged sem cserbenhagyni, csak még kell egy kis idő.

– Ne aggódj, ha itthonról segítesz, az is jó. Csak gyógyulj meg. Bejössz, ha készen állsz rá, eddig is jól dolgoztunk együtt.

– Köszönöm, és azt is, hogy mellettem állsz – idegesen pillantott Áronra, majd ismét a földet nézte. – Kérhetek valamit?

– Persze.

– Légy Viktor mellett, segíts neki. Szüksége van rá.

– Eszter, neki rád van szüksége! – vágta rá Áron ösztönösen, és ez volt az igazság. – A barátja vagyok, és mellette állok, ha kell, de nem én vagyok számára a biztos pont. Egyedül te tudsz rajta segíteni.

– Nem megy – Eszter most először nyílt meg a lövés óta, és ezt Áron is ki akarta használni. – Úgy érzem, hogy soha nem is leszek képes rá.

– Majd az idő megoldja. Láttalak titeket az őrsön, a jeleket, azt, hogy fél szavakból vagy éppen egy-egy gesztusból tudtátok mit akar a másik. Ezt senki nem veheti el tőletek.

– Nem tudom, hogy miről beszélsz, kimegyek rágyújtani – menekült ki Eszter, Áron követte.

– Arra, hogy amikor tusolni mentél, csak ránéztél egy szégyenlős mosollyal, és Viktor tudta, szeretnéd, ha veled menne. Vagy, amikor fájt a hasad, ő rád nézett, és felhúzta a szemöldökét, te pedig tudtad, hogy arra kíváncsi, hogy vagy – merült bele Áron, és közben arra vágyott, hogy ő is ezt érezze valaki iránt. – Majd megfogta a hasad, amire válaszoltál is azzal, hogy bólintottál egy kicsit. Ő a másik feled, és egész életedben bánni fogod, ha nem hozzátok rendbe.

– Tudsz róla, hogy ijesztő, amit most elmondtál – Eszter kísérletet tett egy poénnal elvenni a beszélgetés komolyságát. – Értem én, hogy évekig megfigyelő voltál, de ez akkor is sok – mély levegőt vett, hogy kimondja, ami a szívét mardosta. – Az életben semmit sem bánhatok jobban a kisfiam halálánál – a konyhába indult, ahol töltött magának egy whiskyt, amit azonnal megivott.

Újra töltötte a poharát, azzal pedig a teraszra ment.

– Hagyjuk az életemet, ha lehet ezt még életnek nevezni. Holnap reggel medyünk?

– Igen, ihatok belőle? – nyújtotta a kezét a pohár felé.

– Nem – kiitta a poharat. – Hozhatsz még eggyel, ha magadnak töltesz.

Együtt ittak, és némán ültek egymás mellett, mielőtt Eszter lefeküdt. Áron szólt Viktornak, hogy váltsák egymást. Éjszaka Eszter újra álmodott, azonban ez más volt, nevetett és beszélt, amiből Viktor arra következtetett, hogy Kristófról álmodik. A nevetésre Áron is felfigyelt, és együtt hallgatták.

– Nem lesz sokkal rosszabb, ha felébred?

– Nem, hagyjuk elbúcsúzni – mondta Viktor. – Olyan boldognak tűnik. Bárcsak megadhattam volna neki azt, amit megérdemel.

– Minden rendben lesz, higgy benne. Nekem mennem kell aludni, ha bármi segítség kell, nyugodtan szólj!

– Köszönöm.

Reggel a második gyilkosság helyszínére hajtottak, ami ugyancsak egy családi ház volt. Nem volt udvar vagy kert, minden kaviccsal volt felszórva az épület körül. A Gerni házaspár otthona tiszta és rendezett. Nagy ház volt, és ez emeletes is, ami már zavarta Esztert, hiszen itt is csak ketten éltek. Miért ekkora ház? Volt pár fénykép a nappaliban a falon és a kandalló párkányon, mind beállított. Egyetlen spontán, saját kézzel készített fotó sem volt.

– Hol találták meg őket? – érdeklődött Eszter.

– Itt a nappaliban. Nem jelentkezett senki, hogy a rokonuk lenne, így a takarítás még várat magára – válaszolt Áron.

– Nem is baj – szólt Viktor.

A nappaliban felfordulás volt. Törött üveg a fehér szőnyegen, amit átitatott a vér. Még látszott a két test helye, a fejük helyén hatalmas megszáradt vértócsa terült el. Ezen kívül apró vércseppek a foltoktól távolabb.

– Itt állt a gyilkos, vagy inkább guggolt – mutatott Eszter egy pontra, ahol a feltehetően levegőbe repülő vércseppek a földre érkezve egy nagyobb részt tisztán hagytak a szőnyegből. – Nem lehet túl nagydarab, mert akkor sokkal nagyobb lenne a tiszta rész.

– Valaki bejön ide, szétveri két ember fejét, miközben tiszta vér lesz a ruhája, az arca, mégis úgy sétált ki, hogy senki sem látta? – vázolta fel Viktor. – Ez így nagyon abszurd.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Áron, miután elég időt adott Eszternek, hogy kérdezzen, ha akar.