Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

Köszönetnyilvánítás

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

HARMINCHETEDIK FEJEZET

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

NEGYVENEDIK FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Sinclair Lewis

ARROWSMITH

fordította
Schöpflin Aladár

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-535-8 EPUB
ISBN 978-963-559-536-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Arrowsmith

első kiadás: 1925
az elektronikus változat az 1963. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Frank Leyendecker (1876 – 1924) Timing an experiment
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Köszönetnyilvánítás

Köszönettel tartozom dr. Paul H. de Kruifnak, nem csupán az ebben a történetben feldolgozott bakteriológiai és orvosi anyagért, hanem azért a segítségért is, amelyet magának a regénynek kitervelésében és a regényalakok életre hívásában nyújtott nekem - továbbá természettudományos filozófiájáért. Egyúttal szeretnék megemlékezni baráti együttműködésünk hónapjairól, mialatt a könyvön dolgoztunk az Egyesült Államokban, Nyugat-Indiában, Panamában, Londonban és Fontainebleau-ban. Bárcsak le tudnám rögzíteni beszélgetéseinket az utazás folyamán, megörökíteni a laboratóriumban töltött délutánokat, a vendéglői estéket és a hajnali fedélzeti sétákat, amikor a trópusokon hajóztunk!

Sinclair Lewis

ELSŐ FEJEZET

1

A pusztaságban vágtató kocsit egy lány hajtotta, tizennégy éves és rongyos ruhájú. Az anyját eltemették a Monongahela mellett, kiásott gyepdarabokkal a leány maga fedte be a sírhalmot a szép nevű folyó partján. Az apja lázasan reszketett a szekér aljában, mellette ott játszottak az öccsei meg a húgai, maszatos kölykök, rongyos kölykök, vidám kölykök.

Amikor a leány megállította a kocsit a füves útelágazásnál, a beteg ember suttogni kezdett:

- Emmy, jobb lenne, ha Cincinnati felé fordulnánk. Ha megtalálom Edi bátyádat, ő biztosan magához vesz bennünket...

- Bennünket senki ne vegyen magához - felelte a leány. - Megyünk, ameddig bírunk, Nyugatnak! Rengeteg új dolog van ott, amit én látni akarok.

S később megfőzte a vacsorát, lefektette a gyerekeket, és ült a tűznél, egyedül.

Ez a leány volt Martin Arrowsmith dédanyja.

2

Vickerson doktor rendelőjében, keresztbe vetve lábát az orvosi széken, egy fiú olvasta Gray bonctani könyvét. Martin Arrowsmithnek hívták, idevaló volt Elk Millsbe, Winnemac államba.

Elk Millsben sokan gyanakodtak - akkoriban, 1897-ben rendetlen, vörös téglából épült, almaszagú városka volt ez -, hogy ez a barna bőrrel párnázott, forgatható szék, melyet doktor Vickerson kisebb operációkra használt, ritkán adódó foghúzásokra, és gyakran előforduló szunyókálásokra, mint borbélyszék kezdte meg valaha a pályáját. Volt egy olyasféle közhit is, hogy a szék tulajdonosa egykor a doktor Vickerson névre hallgatott; évek óta azonban már csak „a doktor” volt a neve, ő maga pedig koszosabb és kezelhetetlenebb volt, mint a széke.

Martin J. J. Arrowsmithnek, a New York-i Ruhabazár vezetőjének volt a fia. Merőben a szemtelensége és a makacssága révén lett az önkéntes, tehát nyilván fizetés nélküli segédje Vickerson doktornak. Valahányszor a doktor vidéken járt, ő vigyázott a házra, bár azt senki sem tudta volna megmondani, hogy mi van ott őriznivaló. Nyúlánk, közepes termetű fiú volt, haja és nyugtalan szeme fekete, a bőre meg szokatlanul fehér, ez az ellentét szenvedélyesen változékonynak mutatta természetét. Fejének szögletes formája és vállának a kellő szélessége megóvták a nőiesség látszatától, és attól a nyavalygó félénkségtől, amelyet a művészies hajlamú ifjak érzékenységnek szoktak nevezni. Ha felemelte a fejét, hogy figyeljen valamire, a jobb szemöldöke valamivel magasabbra húzódott, mint a bal, és az energia, a függetlenség és a harckészség jellemző kifejezésével remegett. Olyan szemtelenül kutató tekintet volt ez, amellyel nemegyszer bosszantotta fel a tanítóit és a vasárnapi iskola felügyelőjét.

Martin, mint Elk Mills legtöbb lakója a szláv-olasz bevándorlás előtti időkben, jellegzetes angolszász amerikai volt, ami annyit jelent, hogy germán-francia-skót-ír keveréknek számított, talán némi kevés spanyol, és észrevehetőleg egy kis zsidó beütéssel, de persze sok angol vérrel, ami viszont maga is az ős britanniai, kelta, föníciai, római, germán, dán és svéd fajták keveréke.

Nem bizonyos, hogy amikor doktor Vickersonhoz csatlakozott, Martint egyedül az a dicséretes vágy vezette volna, hogy nagy gyógyító váljék belőle. Szeretett vele imponálni a pajtásainak, hogy be tudja kötözni a kődobás okozta sebeket, mókusokat boncolt fel, és magyarázgatta azokat a csodálatos és titkos ábrákat, amelyek az élettani könyvek borítékán sorakoztak, de nem volt teljesen mentes attól az ambíciótól sem, hogy szert tegyen a többiek közt a protestáns lelkész fiának dicsőségére, aki egy egész szivart el tudott szívni, anélkül, hogy belebetegedett volna. Ezen a délutánon azonban kitartóan olvasta a bonctani könyv nyirokérrendszerről szóló fejezetét, és olyan mormolással sorolta a hosszú és teljesen érthetetlen szavakat, hogy attól a poros szoba még álmatagabbá változott.

Ez volt a középső a doktor három szobája közül, és a Fő utcára nézett, a New York-i Ruhabazár helyisége fölött. Egyik oldalt a szennyes várószoba, másikon a doktor hálószobája ásított mellette. Maga a doktor élemedett özvegyember volt, nem törődött a „női sallangokkal” - ahogy mondani szokta és a hálószobát, sánta íróasztalával és dohos pokrócú ágyával együtt, egyedül Martin takarította, nem éppen mindennapos tisztogatási rohamai alkalmával.

A középső szoba egyidejűleg irodának, rendelőnek, nappali szobának, pókerbarlangnak, és puska- és halászszerszám raktárnak számított. Egy vitrin állt a barnán vakolt fal mellett, tele állattani preparátumokkal, orvosi furcsaságokkal, ugyancsak itt volt a legfélelmesebb és legvonzóbb tárgy az Elk Mills-i ifjúság szemében: egy csontváz, szájában egyetlen óriási aranyfoggal. Esténként, ha a doktor nem volt odahaza, Martin némelykor azzal imponált a remegő bandának, hogy bevezette őket a rettentő sötét szobába, és meggyújtott egy kénes gyufát a csontváz állkapcsán.

A falon, házilag politúrozott állványon, házilag kitömött csuka heverészett. A rozsdás kályha mellett egy fűrészporral telt köpőláda várakozott, mocskos, lyukasra lepattogzott linóleumdarabon. Az ócska asztalon egy halom „adósok jegyzéke” hevert. A doktor váltig esküdözött, hogy a számlákat kíméletlenül behajtja még a halottakon is, de soha, még véletlenül sem hajtott be senkin semmit. Egy év vagy kettő, egy évtized vagy kettő, egy évszázad vagy kettő - ez teljesen mindegy volt a méhzümmögéses város veszkődő doktorának.

A szoba legsötétebb zugában volt a helye az öntöttvas víztartónak, amelyet gyakrabban használtak rántottás tányérok lemosására, mint műszerek sterilizálására. A víztartó szélén egy törött lombik, egy törött halászhorog, egy címke nélküli, rég elfeledett orvosságos üveg, egy szögesen meredező cipősarok, egy szétmállott szivarvég és egy krumpliba szúrt, rozsdás sebészkés sorakozott.

A szoba vad összevisszasága Vickerson doktort jelképezte testestül-lelkestül, és sokkal izgatóbb volt, mint a New York-i Ruhabazár egymáson tornyosuló, unalmas cipőskatulyái: Martin Arrowsmitht ezer kérdéssel, ezer kalanddal csábította.

3

A fiú felkapta a fejét, és a szemöldökét kérdően összevonta. A lépcsőn Vickerson doktor nehézkes lépései hallatszottak. A doktor józan volt, nem kellett tehát őt ágyba segítenie.

Az viszont rossz jel volt, hogy a doktor egyenest a hálószobába ment a haliból. A fiú élesen figyelt. Hallotta, hogy odabent a doktor kinyitja a mosdószekrény alját, ahol a jamaikai rumot tartotta. Egy hosszú korty hallatszott, aztán a doktor eltette az üveget, és becsapta határozottan a mosdó ajtaját. Jól van. Csak egy korty. Ha most azonnal átjön a rendelőbe, akkor semmi baj! De még ott maradt továbbra is a hálószobában. Martin sóhajtott, odabent kinyílt újra a mosdó ajtaja, hallatszott a második, és röviddel utána a harmadik kortyogás.

A doktor sokkal élénkebben lépegetett, amikor végül átjött a rendelőbe. Szürke, hatalmas ember, szürke, hatalmas bajusszal, nagy és valószínűtlen és határozatlan formájú, mint valami pillanatnyilag emberi formát öltött felhő. Gyors támadással, mint aki azonnal el akarja hárítani bűnének a számbavételét, a doktor odatámolygott az íróasztali székhez, és közben ezt mormogta:

- Mit csinálsz itt, te fickó? Mi az ördögöt keresel te itt?! Tudtam, hogy behoz valamit a macska, ha nyitva hagyom az ajtót.

Csuklott egy kicsit, mosolygott, hogy megmutassa, humoros kedvében van, mert nemegyszer megesett már, hogy valaki félremagyarázta a doktor humorát.

Aztán komolyabb hangon szólalt meg, egészen megfeledkezve róla, mit is mondott az imént.

- Az öreg Grayt olvasod? Ez már beszéd! Három könyv kell az orvos könyvtárába: Gray bonctana, a biblia és Shakespeare. Tanulj csak. Nagy orvos lesz belőled. Zenithben fogsz élni, és évi ötezer dollárt keresel, annyit, mint egy szenátor az Államokban! Tűzzél ki magad elé nagy célt. Tanulj. Ne hagyd magad. Járj gimnáziumba, mielőtt az orvosi iskolába kerülnél. Tanulj vegytant. Latint. Tudományt. Én csak olyan felcser vagyok. Se ijam, se fiam, senki vagyok, vén részeges. De te legyél híres orvos. Keress ötezer dollárt egy évben...

- Murraynénak szívbelhártya-gyulladása van. Aligha tudok rajta segíteni. Kellene valaki, aki a kezét tartsa. Istentelenek az utak, túl a ligeten kiáradt a csatorna. Az istenit neki!

- Szívbelhártya-gyulladás és...

- Tanulás, az kell neked. Az alapvető ismeretek. Kémiát tudni. Biológiát. Én soha nem tudtam. Jones tiszteletesné azt hiszi, gyomorfekélye van. Be akar menni a városba megoperáltatni magát. Fekélye, a fenét! Az a bajuk, hogy ő meg a tiszteletes túl sokat esznek. Hogy miért is nem hozzák rendbe azt a csatornát! Az a fő, hogy ne legyél olyan kontár, mint én. Tanuld meg az alapismereteket. Az a fődolog.

A fiút, noha közönséges falusi legényke volt, aki kővel dobálta a macskákat, és fogócskát játszott, mégis megfertőzte a kincsvadászat mérge, amíg a doktor azon erőlködött, hogy kifejezze fogalmait a tudásról, a biológia egyetemes értékéről, a kémia diadalmas pontosságáról. Kövér, piszkos és faragatlan öregember volt a doktor. Fogalma sem volt a nyelvtan szabályairól, a szókincse borzalmas, és vélekedése a vetélytársáról, a derék doktor Needhamről, botrányos, de mégis föllobbantotta a fiú előtt a csábító látomást, hogy ő, Martin, vegyi szereket fog majd nagy zajjal-tűzzel felrobbantani, és olyan parányi állatocskákat fog látni, amilyeneket egyetlen gyerek sem látott még Elk Millsben.

A doktor belesüllyedt a székbe, a szeme homályossá vált, a szája kinyílt, és vastag hang jött ki belőle. Martin kérte, hogy feküdjék le, de amaz makacskodott.

- Nem akarok aludni. Nem. Ide hallgass. Nem sokra becsülsz, de... Vén ember vagyok. Neked adom mind, amit tanultam. Megmutatom a gyűjteményemet. Ez az egyetlen múzeum az egész vidéken. Úttörője vagyok a tudománynak.

Martin százszor végignézte már engedelmesen a repedezett könyvespolc tárgyait: a bogarakat és a csillámpala darabokat, egy kétfejű borjú embrióját, az epeköveket, amelyek egy tiszteletre méltó hölgyből kerülték elő - a doktor ezt a hölgyet lelkesedéssel emlegette minden látogatója előtt. A doktor most a polc előtt állt, és bökdösött óriási, de reszketeg mutatóujjával.

- Ni, ez a lepke. A neve Porthesia chrysorrhoea.[1] Bezzeg, Needham doktor a nevét se tudja! Nem tudja az a lepkék nevét! Mit bánja, hogy te tanulsz-e? Na, tudod-e még a lepkém nevét? - Martin felé fordult: - Ide figyelsz? Érdekel? Mi? A fene egyen meg! Senki nem akarja megismerni a múzeumomat. Csak egy van az egész vidéken... De nekem semmi nem sikerül.

Martin hozzátette:

- Az bizony baj.

- Ide nézz! Na, nézz hát ide! Látod ezt? Ebben az üvegben? Ez egy vakbél. Az első vakbél, amit ezen a vidéken kivágtak. Én vágtam ki. Az öreg doktor Vickerson, ő csinálta az első vakbéloperációt ebben az istenverte fészekben. És az első múzeumot. Nem valami nagy, de én elkezdtem. Én nem raktam félre pénzt, mint doktor Needham, de megcsináltam az első gyűjteményt. Én vagyok az úttörő.

Belerogyott a székbe, és elkezdett nyögni.

Amint azonban Martin talpra segítette, a doktor félrelökte a fiút, és keresgélni kezdett az íróasztalon.

- Adok neked valamit. Kezdd el a tanulást. És emlékezz az öreg doktorra. Fog-e valaki emlékezni az öreg doktorra?

Kedves nagyító üvegét tartotta a kezében, amellyel éveken át botanizált. Odanyújtotta a fiúnak, nézte, hogy az belecsúsztatja a lencsét a zsebébe, aztán sóhajtott, próbált még valamit mondani, és végül betámolygott csöndesen hálószobájába.

[1] Sárgafarú szövőlepke. Olykor elszaporodva hatalmas károkat okoz az erdészetekben. (a Digi-Book Kiadó megj.)

MÁSODIK FEJEZET

1

Winnemac állam Michigan, Ohio, Illinois és Indiana államok között fekszik, és mint amazok, félig keleti, félig közép-nyugati jellegű. Tégla- és szikomorfa-házain, gyárain és a hagyományain érzik még valami Új-Angliából, a függetlenségi háború korából. Zenith, az állam legnagyobb városa, 1792-ben épült. Maga Winnemac azonban, ha búza- és rizsföldjeit, ha vöröstégla pajtáit, állattenyésztését és gabonaraktárait nézzük: közép-nyugati vidék, és akármilyen régi város is Zenith, másfelé az állam területén többnyire csak 1860 tájban kezdődött a település.

Winnemac egyeteme Mohalisban van, tizenöt mérföldnyire Zenithtől, és tizenkétezer hallgatóval dicsekedhetik. Ehhez képest Oxford csak egy pici teológiai iskola, Harvard pedig kollégium, válogatott fiatal gentlemanek számára. Az egyetemnek van egy üveggel födött baseballpályája, az épületeit mérfölddel kell mérni, és a fiatal filozófiai doktorok százait szerződteti, hogy azok gyors előmenetelt biztosítanak a szanszkrit nyelvben és a navigációban, a könyvelésben és a szemorvoslásban, közegészségi berendezésekben, provanszál költészetben, vámügyekben, autóvezetésben, Vorpnyezs történelmében, Matthew Arnold stílusában és az áruházi hirdetéstanban. Az egyetem elnöke az Egyesült Államok legjobb pénzszerzője és legkitűnőbb ebéd utáni szónoka, és Winnemac volt az első iskola a világon, amely távtanfolyamokat szervezett rádióközvetítéssel.

Nem afféle gazdag embereknek való intézet ez, amely naplopó hiábavalóságokkal foglalkozik. Az állam népének a tulajdona; és a winnemaciak azt kívánják az egyetemüktől - vagy legalábbis úgy tesznek, mintha azt kívánnák -, hogy az olyan üzem legyen, amely ontja magából a fiatal férfiakat és nőket, és olyan férfiakat és nőket, akik erkölcsös életet élnek, kitűnő bridzsjátékosok, jól tudnak autót vezetni, vállalkozó szelleműek az üzletben, és tudnak alkalomadtán könyveket emlegetni, elolvasásukra azonban senki sem kívánja, hogy időt szakítsanak. Egy Ford-féle motorgyár ez az egyetem, és ha zörögnek is kissé a gyártmányai, viszont egységes szabvány szerint készültek, tökéletesen kicserélhető alkatrészekkel. A winnemaci egyetem létszáma és befolyása óránként növekszik, és várhatólag 1950 tájára tökéletesen új világcivilizációt fog teremteni, a mainál teljesebb, mozgékonyabb és tisztultabb civilizációt.

2

Ezerkilencszáznégyben, mikor Martin Arrowsmith elsőéves orvostanhallgató lett, mindössze csak ötezer diák járt a winnemaci egyetemre, de már akkor is élénken folyt ott az élet.

Martin huszonegy éves volt. Most is halványnak látszott, ellentétben fekete hajával, de jó futó volt, elsőrendű középcsatár a kosárlabdában, és vad hockeyjátékos. Pajtásai azt suttogták, hogy romantikus lélek, de miután ez a történet még a nemi élet felfedezése előtti időkből, a házibálok korszakából való, csak titokban emlegették Martin romantikus külsejét, és ő nem is sejtette, hogy szerelmek hőse is lehetne. Amilyen konok, éppen olyan félénk volt. Értett valamit a szerelmi enyelgésekhez, de nem űzte foglalkozásszerűen. Pajtásai mind úgy gyakorolták a férfibüszkeséget, hogy piszkos fapipákat szíttak, és piszkos szvetterekben jártak. Az egyetem lett az ő igazi világa, Elk Mills megszűnt a számára, Vickerson doktor meghalt, eltemették, elfeledték. Martin apja és anyja is meghalt, és hagytak rá annyi pénzt, amennyiből épphogy elvégezhette tanulmányait. A kémia és fizika lett életének a célja, és a jövő évben sorra kerülő biológia a reménye.

A bálványát Edward Edwards professzorban találta meg, a kémiai szakosztály főnökében, akit általában „Még egyszer" Edwardsnak hívtak. A professzor mérhetetlenül sokat tudott a kémia története terén. Arab könyveket olvasott, és dühbe hozta kémikus kollegáit azzal az állítással, hogy az arabok már rég feltalálták az ő találmányaikat. Maga Edwards professzor sosem talált fel semmit, ült a kandallónál, simogatta a juhászkutyáját, és nevetett a szakállába.

Ezen az estén egyikét tartotta kicsiny és népszerű fogadóestjeinek. Egy barna Morris-karosszékben ült, csöndes humorral szemlélte Martint és a hozzá hasonló fél tucat fanatikus, fiatal kémikust, és kötekedett doktor Norman Brumfittel, az angol nyelv tanárával. A szoba tele volt kedélyességgel és sörrel és Brumfittel.

Minden egyetemi fakultásnak meg kell, hogy legyen a maga vadembere, aki az ijedelmeket kelti és a zűrzavarokat támasztja a zsúfolt előadótermekben. Még az oly határozottan erényes intézetben is, mint amilyen Winnemac, megvolt ez a vadember, éspedig senki más, mint Norman Brumfit. Neki szabad volt fenntartás nélkül úgy beszélni magáról, mint erkölcstelen, hitetlen és szocialista érzelmű emberről, holott mindenki tudta róla, hogy tiszta erkölcsű, presbiteriánus és republikánus. Ezen az estén doktor Brumfit formában volt. Azt állította, hogy valahány ember zseniális, mindig be lehet róla bizonyítani, hogy zsidó vér csörgedez az ereiben. És mint minden olyan vitában, amely Winnemacban a zsidókérdést érintette, most is szóba került az orvosi fakultás bakteriológiai tanárának, Max Gottliebnek a neve.

Gottlieb professzor az egyetem rejtelmének számított. Tudták róla, hogy zsidó, hogy Németországban született és nevelkedett, és hogy immunológiai könyve híressé tette Amerika keleti felében és Európában. Kopott kis házából rendszerint csak azért jött elő, hogy a laboratóriumba siessen, hallgatóin kívül kevés diák látta őt valaha, de mindenki emlegette magas, nyúlánk, sötét alakját és tartózkodó természetét. Ezer mesét suttogtak róla, hogy fia egy német hercegnek, hogy rettentő gazdag, hogy azért él olyan szerényen, mint a többi tanár, mert félelmetes és költséges kísérleteket végez, amelyek, meglehet, hogy még az emberáldozattal is kapcsolatban vannak. Azt is beszélték, hogy élőlényeket tud előállítani a laboratóriumában, hogy beszélgetni tud a majmokkal, miután beoltotta őket, hogy azért kergették ki Németországból, mert ördögimádó vagy anarchista, és hogy titokban valódi pezsgőt iszik mindennap az ebédhez.

Úgy kívánta a hagyományos szokás, hogy diákok előtt a fakultás tanárai sose beszéljenek a kollégáikról, de Gottlieb professzort nem lehetett közönséges kollégának tekinteni. Olyan személytelen volt ő, mint a hűvös északkeleti szél, doktor Brumfit tehát beszélt róla kellemetlen, recsegő hangján:

- Én már csak elég liberális ember vagyok minden iránt, amit a tudomány megkövetel, na de hát az olyan ember, mint Gottlieb... Hajlandó vagyok élhinni, hogy mindent tud a materiális erőkről, de azt már mégiscsak csodálom, hogy egy ilyen ember vak maradjon azzal az életerővel szemben, amely mindent megteremt.

- Azt mondja, hogy a tudás érzéketlen, és csak a számsorok bizonysága érdekli... Nahát, ha ti, tudományos cápák, meg tudjátok fogni Ben Jonson lángeszét, és meg tudjátok mérni rőffel, akkor megengedem, hogy az olyan irodalmi fickók, mint mi vagyunk, a mi kétségkívül képtelen hitünkkel a szépségben, az eszményekben és az álmok világában, hogy mi akkor hamis úton járunk.

Martin Arrowsmith nem volt egészen biztos abban, hogy mindez mit jelent, de lelkesedésében nem is törődött vele. Megkönnyebbült, amikor Edwards professzor a szakálla és a körülötte gomolygó füstfelhő közepéből valami furcsa hangot hallatott, olyasmit, mintha káromkodott volna, és átvette a szót Brumfittől. Rendes körülmények között Edwards azt mondta volna barátságos malíciával, hogy Gottlieb professzor nem tesz egyebet, vesztegeti az idejét a mások teóriáinak a lerombolásával, ahelyett hogy maga csinálna új teóriákat, de ma este annyira utálta a Brumfit-fajta irodalmi ficsúrokat, hogy lelkesedést érzett Gottlieb hosszadalmas, magányos, tévedésekkel terhes erőfeszítéseiért az antitoxin szintetizálására, és azért a gyönyörűségért, amelyet a professzor abban talált, hogy saját érveit is megcáfolja éppúgy, mint ahogy megcáfolta volna Ehrlich vagy Sir Almorth Wright érveit. Beszélt Gottlieb nagy immunológiai könyvéről, amelyet elolvasott mindazoknak az embereknek a hétkilenced része, akik meg tudták érteni; ezeknek a száma éppen kilenc volt az egész világon.

Az estély Edwardsné híres diós süteményével fejeződött be. Martin hazafelé ballagott a szállására a ködös tavaszi éjszakában. A Gottlieb körüli viták esztelenül felizgatták. A laboratóriumi munkára gondolt, éjszaka, magányosan elmerülve, és megvetve az akadémiai sikereket és népszerűséget. Ő maga sose látta Gottliebet, de azt tudta, hogy a laboratóriuma az orvosi fakultás főépületében van. Elindult a távoli orvosi telep felé. Az a néhány ember, akivel találkozott, éjféli félénkséggel sietett. Behúzódott a bonctani épület árnyékába, komor volt ez az épület, mint valami barakk és csendes, mint a halottak odafönt a boncteremben. Arrább az orvosi főépület tornyos tömbje látszott, merev és elmosódott kőtömeg, és magasan fönn, a sötét falban egy magányos lámpafény. Martin összerezzent. A fény hirtelen kialudt, mintha valaki, egy féltékeny őrszem, el akarta volna előle rejteni.

A főépület kőlépcsőjén, két perccel később, megjelent az ívlámpa fényében egy magas, aszkéta formájú, tartózkodó és zárkózott alak. Sötét arca sovány volt, az orra magas nyergű és vékony. Lassan ment, nem úgy, ahogy az elkésett hazajárók szoktak. Nem tudott a világról körülötte. Ránézett Martinra, és keresztülnézett rajta. Ment tovább, magában motyogott, a válla lecsüggedt, kezét összekulcsolta a háta mögött. Elveszett az árnyékban. Maga is árnyék.

Kopottas felöltőt hordott, amilyet a szegény professzorok szoktak viselni, de Martin emlékezetében úgy maradt meg az alakja, mintha fekete bársonypalást lett volna rajta, büszke ezüst csillaggal a mellén.

3

Az orvosi egyetemen Martin Arrowsmith nagyon fölényes hangulatban töltötte az első napját. Mint medikus, érdekesebb embernek számított a másfajta diákoknál, mert a medikusoknak az a híre, hogy titkokat, szörnyűségeket, mulatságos elvetemültségeket ismernek. A más fakultásbeli fiúk hazamennek a szobájukba, és belebújnak a könyveikbe. Aztán Martin a medikustársakkal szemben is fölényben érezte magát, mert neki akadémiai képzettsége volt az alapvető tudományokban, míg a többiek nagyobb része talán csak egy esztendőt végzett el valami lutheránus zugiskolában, a szántóföldek vidékén.

Mégis, akármilyen büszke volt Martin, amellett idegesnek érezte magát. Operációkra gondolt, gyilkos, elhibázott vágásokra, és ennél is közvetlenebb, halálos félelem fogta el, ha a kőből és acélból épült anatómiai épület bonctermére gondolt. Hallott idősebb medikusokat beszélni a boncterem borzalmairól: kampókon lógó holttestekről, amelyek úgy festenek az alagsorban, akár a kísérteties gyümölcsfürtök egy undorító, sós vízzel telt medencében. Hallott Henryről, a szolgáról, az rángatja ki a hullákat a sós vízből, vörös ólomfestéket fecskendez az ereikbe, és káromkodva szidja a tetemeket, amíg fölrakja őket a boncasztalra.

Friss prériszaga volt az őszi levegőnek, de Martin nem törődött vele. Sietett felfelé az orvosi főépület palaszínű előcsarnokába, fel a széles lépcsőkön Gottlieb professzor intézetébe. Rá se nézett a mellette haladó diákokra, és ha beléjük ütközött, zavart bocsánatkéréseket mormogott. Sorsdöntő óra következett a számára. Specialista akart lenni a bakteriológiában, elragadó új csírákat akart felfedezni, Gottlieb professzor majd felismeri benne a géniuszt, asszisztensévé teszi, megjósolja neki, hogy... Megállt Gottlieb magánlaboratóriumában, egy kicsiny, rendes helyiségben. Gyapjúdugós kémlőcsövek sorakoztak a munkaasztalon. Szerény hely volt ez, nem volt benne semmi mágikus, egyedül az állandó hőmérsékletű fürdő tűnt ki ravasz termométerével és villamos gombjaival. Martin várakozott, amíg egy másik diák, egy oktondian dadogó fiú, elvégezte a dolgát Gottliebbel, aki sötéten, soványan, közömbösen ült íróasztalánál a szoba sarkában, akkor aztán fejest ugrott.

Gottlieb romantikusnak látszott a ködös áprilisi éjszakában, akár egy köpönyeges lovag, most azonban mogorva volt és öreges. Amint közelebb lépett, Martin ráncokat fedezett fel sólyompillantású szeme körül. Gottlieb az íróasztalához fordult. Az asztalon halomban álltak a kopott jegyzőkönyvek, számításokkal tele papírlapok és egy pontos, remek grafikon, amelyen vörös és zöld görbék húzódtak lefelé, hogy aztán a 0 pontnál eltűnjenek. A számítások finomak, aprólékosak, rendkívül világosak voltak, és finom volt a tudós vékony keze is ott a papírok között. Gottlieb fölnézett, és megszólalt egy kis német akcentussal. Nem a kiejtése volt rossz, inkább csak valami meleg, szokatlan hangsúly színezte a szavait:

- Nos? Tessék!

- Gottlieb professzor úr, a nevem Arrowsmith. Elsőéves medikus vagyok. Nagyon szeretnék már most bakteriológiát tanulni, a jövő év helyett. Kémiát már meglehetősen tanultam.

- Nem. Az még korai volna a maga számára.

- Higgye el, tudom, hogy megbirkózom vele.

- Két fajta diákot adnak nekem az istenek. Az egyik fajta, az úgy omlik rám, akár egy zsák krumpli. Én nem szeretem a krumplit, és azt hiszem, ezek a krumplik se nagyon szeretnek engem, de elfogadom valamennyit, és megtanítom őket pácienseket ölni. A másik fajtának - de az ilyenek nagyon kevesen vannak - egy előttem teljességgel ismeretlen okból az a furcsa vágya, hogy tudós legyen belőle, szóval, hogy bogarásszon és tévedéseket csináljon. Ezeket, ó, ezeket én nyakon csípem, megrendítem a hitüket, megtanítom őket a tudomány végső leckéjére, ami nem egyéb, mint várakozni és kételkedni. A krumpliktól nem követelek semmit, de a bolondosoktól, akik, mint maga, azt hiszik, hogy meg tudom őket valamire tanítani, megkövetelek mindent. Nem. Maga még nagyon fiatal. Jöjjön vissza jövőre.

- De szavamra, az én kémiai tudásom...

- Tanult fizikai kémiát?

- Nem, uram, de a szervesben járatos vagyok.

- Szerves kémia! Rejtvény-kémia! Bűz-kémia! Patikus-kémia! A fizikai kémia hatalom és pontosság és élet. De a szerves kémia edénymosogatóknak való foglalkozás. Nem. Maga még nagyon fiatal. Jöjjön viasza jövőre.

Gottlieb rendíthetetlen volt. Karmos ujjai az ajtó felé irányították Martint, és a fiú elsietett, nem mert vitatkozni. Elsompolygott nyomorúságosán. Az épület előtt találkozott a joviális kémia-történésszel, Edwardsszal, és megkérdezte tőle:

- Mondja meg, professzor úr, van-e valami értéke orvos számára a szerves kémiának?

- Értéke? De hiszen minden fájdalomnak az kutatja ki a gyógyszerét! Az állítja elő a festéket, amivel a házunkat csinosítjuk, és a szerelmesünk ruháját megfestjük, akinek különben, ezekben a mai, elfajzott időkben, még a cseresznyeajka is a szerves kémiától piroslik... Ki az ördög becsmérelte magának az én szerves kémiámat?

- Senki, csak úgy tűnődtem a dolgon - felelte Martin. Bement az egyetemi kantinba, sértődötten és melankolikusan lenyelt egy hatalmas banánt és egy szelet mandulás csokoládét, és közben így tűnődött:

„Bakteriológiát akarok tanulni. Bele akarok látni a betegség okozó anyagok titkaiba. Majd tanulok egy kis fizikai kémiát. Majd megmutatom én az öreg Gottliebnek, hogy az ördög vigye el! Felfedezem a rák csíráját vagy valami mást, akkor aztán leesik az álla... Uramisten, csak rosszul ne legyek, ha bemegyek a boncterembe... Bakteriológiát akarok tanulni - azonnal.”

Látta újra Gottlieb keserű arcát, érezte indulatának dinamikáját, és félt tőle. Aztán a ráncaira gondolt, és akkor már nem a nagy szellemet látta Max Gottliebben, hanem azt az embert, akinek fájni szokott a feje, aki halálos fáradt tud lenni, és akit szeretni lehet.

„Vajon Edwards tud-e annyit, amennyit én feltételeztem róla? Mi az igazság?” - így tűnődött.

4

Martin ideges volt az első boncoló napon. Alig bírt ránézni az asztalra fektetett szürke tetemek embertelenül merev arcára. Pedig azok olyan személytelenek voltak, azok az elhagyatott öregemberek, hogy két nap múlva már Martin is, mint a többi medikus; egyszerűen csak „Billy”-nek, „Teddy"-nek meg a „lelkész"-nek nevezte őket, és úgy nézett rájuk, mint biológiai tanulmányai közben az állatokra. Maga a boncterem is személytelen volt: kemény cementpadló, keményen vakolt falak, és ablakok tejüvegből. Martin utalta a formaldehid szagát, ez a szag és még valami szörnyű különös illat mintha rajta maradt volna a bonctermen túl is, de cigarettázott, hogy a szagokat elűzze, és egy hét múlva már fiatalos és szentségtörő örömmel vizsgálta az artériákat.

Partnere a boncolásban Ira Hinkley tisztelendő volt, akit az osztály egy hasonló, de mégis más néven ismert.

Ira orvos-hittérítőnek készült. Huszonkilencedik évében járt, elvégezte a teológiát, bibliamagyarázó és hittérítő iskolát. Futballozott, és olyan erős volt, és szinte olyan nagy is, mint egy bika, és nem volt az a bika, amely nála jobban tudott volna bömbölni. Vidám és boldog keresztény volt, dévaj optimista, csak nevette a bűnt és a kételkedést, kedélyes puritán, aki egyhangú férfiassággal örökösen a maga kis szektájának, a Szent Testvériségnek a tanítását prédikálta: miszerint szép templomot építeni csaknem annyira elítélendő, mint a kártyázás kicsapongása.

Martin éppen Billyt nézegette, aznapra kapott hullájukat, kurta termetű, ragyás öregembert, megkövült, borjúszerű arcán szörnyű kis vörös szakáll: olyan volt az egész tetem, mint egy gépezet, lenyűgöző, komplikált, szép, de mégiscsak gépezet, és ez tönkretette Martin máris ingadozó hitét az ember isteni és halhatatlan mivoltában. A kétségeit Martin megtarthatta volna magának, tűnődve rajtuk kényelmesen, amíg kioperálta a szétdarabolt felső kar idegeit, de Ira Hinkley nem hagyott neki békét. A tisztelendő úgy gondolta, hogy a medikusokat is rá lehet venni az üdvösségre, s ez az ő felfogása szerint rendkívül hosszú és bájtalan zsoltárok éneklését jelentette a Szent Testvériség kápolnájában.

- Martin fiam - bömbölte Ira -, tudatában vagy-e, hogy abból, amit mások förtelmes mesterségnek szoktak nevezni, mi olyan dolgokat tanulhatunk, amelyek képesekké tesznek bennünket, hogy meggyógyítsuk megszámlálhatatlan elveszett ember testét, és a lelkét megvigasztaljuk.

- Jaj, jaj! Lelket! Nem találtam semmiféle lelket ebben az öreg Billyben. Valid be őszintén, te hiszel ilyen ócskaságokban?

Ira ökölbe szorította a kezét, és összevonta a szemöldökét, azután elröhintette magát, és kétségbeejtő erősen hátba vágta Martint.

- Testvér - kiáltotta -, jobban tennéd, ha nem kötnél bele Irába! Te azt képzeled, hogy megszálltak a modern kétségek, pedig csak emésztési zavarod van. Testgyakorlatra és hitre van neked szükséged! Gyere velem a Keresztény Ifjúsági Egyesületbe, aztán majd elviszlek úszni, és együtt imádkozunk... Te szegény, makacs kis hitetlen! Itt láthatod folyton a Mindenható keze művét, és te mindebből csak azt tudod kikaparni, hogy rettentő okosnak képzeljed magadat. Szedd össze magad, Arrowsmith öcsém! Nem is tudod, milyen nevetséges vagy az olyan fickó számára, akiben derűs hit lakozik.

Az osztály tréfacsinálójának, Clif Clawsonnak a nagy mulatságára, aki a szomszéd asztalnál dolgozott, Ira belebökött Martin bordájába, megcirógatta elég fájdalmasan a fejét, és jókedvűen folytatta munkáját, Martin pedig az idegességtől majd kiugrott a bőréből.

5

A kollégiumban Martin „barbárnak" számított, mert nem tartozott a görög kezdőbetűvel jelzett titkos társaságok egyikéhez sem. Be akarták ugyan szervezni, de ő zokon vette a nagyvárosi arisztokraták leereszkedését. Egykori diáktársai nagyobbrészt biztosító társaságokhoz, jobb iskolákba vagy bankokba kerültek, ő magára maradt, és hiába csábították a Digamma Píbe, a medikusok legfőbb szövetségébe.

Népes penzió volt ez a Digamma Pí, biliárdasztallal és alacsony árakkal. Kedélyesen durva zajok jöttek belőle, és „Ne dugjatok a föld alá, ha meghalok"-hoz hasonló duhaj nóták, viszont három év óta mindig digammisták nyerték az évzáró pályadíjakat és a kísérleti sebészet érmeit. Ezen az őszön a digammisták Ira Hinkleyt is felvették a tagságba, mert így javíthattak valamit reputációjukon, az a hír járta ugyanis róluk, hogy éjszakánként lányokat csempésznek a szobáikba. Amelyik társaság azonban a tagjai közé számíthatta Hinkley tisztelendő urat, azt még a dékán se vádolhatta erkölcstelenséggel. Ez pedig olyan előnyt jelentett, amelynek a révén kényelmesen folytathatták tovább az erkölcstelenkedést.

Martin többre becsülte magányos szobájának függetlenségét. A diákszövetségekben minden teniszütő, minden nadrág és vélemény köztulajdon volt. Amikor Ira észrevette, hogy Martin habozik a belépéssel, elkezdte rábeszélni:

- Gyere hát közénk. A Digammának szüksége van rád. Te keményen dolgozol, ezt becsületedre mondom, és gondold csak meg, milyen jó hatást tudnál gyakorolni a cimborákra.

(Ira minden alkalommal cimboráknak nevezte az évfolyamtársait, és a kápolnában is szívesen használta ezt a kifejezést az imádkozásai során.)

- Én nem akarok hatással lenni senkire. Meg akarom tanulni az orvosi mesterséget, és hatezer dollárt akarok évenként keresni.

- Édes fiam, ha te tudnád, milyen rosszul áll neked, mikor cinikus akarsz lenni I Ha olyan idős leszel, mint én, majd megérted te is, hogy orvosnak lenni azért dicső dolog, mert magas ideálokra taníthatod az embereket, amíg csillapítod a testük fájdalmát.

- És tegyük fel, hogy nem kérnek az én saját sütetű magas ideáljaimból?

- Martin, nem volna jobb, ha abbahagynánk, és én imádkoznék veled?

- Nem. Hagyj békében. Szavamra, Hinkley, valahány kereszténnyel csak találkoztam, te élsz vissza legcsúfosabban a türelmemmel. Te földhöz vágsz mindenkit az osztályban, és ha meggondolom, hogy fogsz majd elbánni azokkal a szerencsétlen pogányokkal, ha misszionárius leszel, és rákényszeríted a nyavalyásokat a nadrágviseletre, és összeházasítod a boldog szerelmeseket a nem nekik való lányokkal, hát bőgni tudnék.

Az a gondolat, hogy elhagyja nyugalmas szobáját a Hinkley tisztelendő gyámkodásáért, tűrhetetlen volt Martin számára. Csak akkor lépett be a Digamma Píbe, miután Angus Duer is belépett.

Duer egyike volt Martin ama kevés számú iskolatársainak, akik vele együtt jöttek fel a winnemaci orvosi egyetemre. Ő az eminens. Hallgatag, éles arcú, fürtös fejű, csinos fiatalember volt ez a Duer, sose mulasztott órát, és nem szalasztott el tanulásra való jó alkalmakat. Olyan pompás munkát végzett a biológiában es a kémiában, hogy egy chicagói sebész máris állást ígért neki a klinikáján. Egy januári reggelen Martin borotvapengéhez hasonlította Angus Duert; gyűlölte, rosszul érezte magát a közelében, és mégis irigyelte. Tudta, hogy Duer sokkal jobban elmerül a biológiai vizsgák anyagában, semhogy ráérne gondolkozni vagy egyáltalán fogalmat alkotni magának a biológia egészéről. Azt is tudta, hogy Duer ravasz kémikus, mert pontosan és gyorsan elvégzi mindazokat a kísérleteket, amelyeket a tanfolyam előír, de sohasem kockáztatna meg eredeti kísérleteket, amelyekkel pedig eljuthatna a csodák ködös birodalmába, a dicsőség vagy a bukás útjaira. Martin biztos volt abban, hogy Duer csak azért igyekszik hűvös és szolgálatkész modorú lenni, hogy a tanároknak kedvében járjon. Mégis olyan magasan kiemelkedett az átlagos hallgatók tömegéből, akik se gondolkozni nem tudtak, sem a kísérleteket elvégezni, és egyáltalán semmi egyebet nem csináltak; csak pipáztak és futballversenyeket néztek, hogy Martin egyszerre gyűlölte és szerette, és szinte szolgailag követte Angus Duert a Digamma Píbe.

Martin, Ira Hinkley, Angus Duer, Clif Clawson, a hízott tréfacsináló, és Pfaff, a Gömböc, egyszerre vétettek föl a Digamma Píbe. Zajos és meglehetősen kellemetlen szertartás volt ez; amelynek során még ördöggyökeret is szagoltattak a jelöltekkel; Martin bosszankodott, de Pfaff, a Gömböc, fuldoklott rikoltozó, lelkendező rémületében.

Az új tagok között Gömböc volt a Digamma Pí leghasznosabb tagja. A természet is céltáblának teremtette. Olyan volt, mint egy dagadt melegvizes palack, szédületesen buta, elhitt mindent, nem tudott semmit, nem bírt semmit az emlékezetében megtartani, és félénken megbocsátott mindenkinek, aki azzal ütötte el az üres óráit, hogy csúfot űzött belőle. Elhitették vele, hogy a mustáros flastrom nagyon hasznos meghűlés ellen, körülállták, a hátára ragasztottak egy óriási flastromot, aztán erőszakkal letépték róla. Csinos, tiszta, új zsebkendőjébe belehajtogatták egy hullának a fülét, amikor vacsorára készült vasárnap egy Zenith-ben lakó unokahúgához, a vacsora alatt Pfaff büszkén előrántotta a zsebkendőjét...

Minden este, ahogy a Gömböc hazajött, egész sereg holmit kellett az ágyából kidobálni, mind az elmés lakótársak csempészték be a lepedője alá: szappant, ébresztő órát, halat és egyebeket. Ő volt az, akinek el lehetett adni mindenféle haszontalan holmit. Clif Clawson szerette tréfáit ravasz kalmárkodással összekapcsolni, eladott a Gömböcnek négy dollárért egy Orvostudomány Történetét, amelyet ő kéz alatt két dollárért vett. A Gömböc sose olvasta el a könyvet, nyilvánvaló, hogy képtelen is lett volna az elolvasására, de a vastag, vörös kötet birtokában tudósnak érezte magát.

A Digamma szemszögéből nézve Gömböcnek a spiritizmusban való hite jelentette a legnagyobb érdemét. Állandóan rettegett a kísértetektől. Látta őket minden éjszaka kiszállni a boncterem ablakain. És a társaságnak volt is rá gondja, hogy a Gömböc mennél több kísértetet lásson röpködni a szállás folyosóin.

6

A Digamma Pí székhelye az 1885-ös nagy fellendülés idején épült. A nappali szobában mintha forgószél tombolt volna, bicskával megfaragott asztalok, lábatörött székek, szakadozott szőnyegek hevertek-zsúfolódtak összevissza, és mindenfelé rongyos könyvek, hockeycipők, sapkák és cigarettavégek. A felső emeleten négy emberre jutott egy hálószoba, emeletes vaságyakkal, mint a hajók harmadik osztályán.

Hamutartóul a digammisták szétfűrészelt koponyákat használtak, a hálószobákban pedig anatómiai ábrák lógtak a falakon, hogy öltözés közben tanulmányozni lehessen őket. Martinék szobájában egy teljes csontváz is látható volt. Martin és szobatársai egy kereskedőtől vásárolták, egy zenithi orvosiszer üzlet ügynökétől. Nagyon ügyes és rokonszenves ügynök volt ez, szivarral is megkínálta őket, orvosi anekdotákat mesélt, és azt magyarázta, hogy ők majd valamennyien jómódú orvosok lesznek. Megvették tehát részletfizetésre a csontvázat. Később az ügynök már nem volt olyan kedves hozzájuk.

Martinnak három lakótársa volt: Clif Clawson, a Gömböc és egy Irving Watters nevű, komoly másodéves medikus.

Ha egy pszichológusnak tökéletesen normális emberre lett volna szüksége a kísérleteihez, nem tehetett volna bölcsebbet, mint hogy szerződteti Irving Watterst. Irving örökösen és aggályosán unalmas volt, mosolygósán, könnyedén, megbízhatóan unalmas. Ha akadt olyan közhely, amelyet ő még nem használt, csak azért nem élt vele, mert még nem hallotta. Hitt az erkölcsben, kivéve a szombat estéit. Hitt a püspöki egyházban, hitt az alkotmányban, a darwinizmusban, a rendszeres testgyakorlásban és az egyetem elnökének lángelméjében.

Valamennyi szobatársa közt Martin Clif Clawsont szerette leginkább. Clif volt a társaság bohóca, szeretett nagyokat nevetni, értelmetlen dalokat énekelni, játszott a klarinéton, mindenképpen jó és megbízható pajtás volt, és Martin, amennyire utálta Ira Hinkleyt, ahogy félt Angus Duertől, sajnálta Gömböcöt, és nem szerette Irving Watters szeretetre méltó unalmasságát, úgy fordult a nagyhangú Clifhez, mint valami érdekes és figyelemre méltó dologhoz. Clifben legalább volt realitás, egy fölszántott föld vagy egy gőzölgő tárgyadomb realitása. Clif volt az, aki leállt vele bokszolni, Clif volt az, akit - noha szeretett órák hosszat pipázgatva, nyögdécselve elüldögélni, kényelmesen ellebzselni - rá lehetett beszélni arra, hogy elmenjen vele egy ötmérföldes sétára.

És az is Clif volt, aki az életét kockáztatva sült babszemeket dobált vacsora közben Ira Hinkley tisztelendőre, épp, amikor a tisztelendő súlyos erkölcsnemesítő gondokba merült.

A boncteremben is épp eléggé idegesítő volt Ira, ha gúnyolódott Martinnak azokon az eszméin, amelyeket a teológiai iskolában nem tartott helyesnek, de- itt, a diáktanyán valóságos erkölcsi pestissé vált. Szüntelen a hitetlenségről igyekezett lebeszélni mindenkit.

Noha három évig működött egy isten háta mögötti vidéki futballcsapatban, rendíthetetlen optimizmusában még mindig azt hitte, hogy sterilizálni tudja ezeket a fiatalembereket egy vasárnapi iskolai tanítónő nyekergő hangján és egy rohanó elefánt finomságával előadott prédikáció szemrehányásaival.

A tiszta életről Irának statisztikája is volt.

Tele volt mindenféle statisztikákkal. Hogy ezek honnan eredtek, az teljesen mindegy volt: számok az újságban, az adójelentésben vagy az egyházi újság vegyes rovatában, az ő számára mind egyformán érvényesek voltak. Vacsora közben így nyilatkozott:

- Clif, csodálom, hogy az olyan okos fiú, mint te, szopogatni képes azt a mocskos, öreg pipát. Tudod-e, hogy azoknak az asszonyoknak, akik az operálóasztalra kerülnek, a hatvanhét és kilenctized százaléka mind olyan férjjel élt együtt, aki a dohányt szívja?

- Mi az istennyilát szívjanak egyebet? - kérdezte Clif.

- Honnan a fenéből szeded ezeket a számokat? - kérdezte Martin.

- Az 1902-ik philadelphiai orvosi kongresszusról valók - felelt Ira leereszkedően. - Természetesen én nem hiszem, hogy az olyan bölcs fickók, mint ti, sokat törődnétek azzal, hogy egy szép napon majd feleségül vesztek egy csinos, kedves kis hölgyet, és bűneitekkel tönkreteszitek az életét. Hát csak folytassátok, ti bátor, férfias, finom kis alakok! Egy szegény, gyönge prédikátorban, mint én, nem lehet annyi merészség, hogy el merjen szívni egy pipát.

Diadalmasan otthagyta őket, Martin meg káromkodott.

- Ez az Ira még eléri egyszer, hogy itt hagyom az orvostudományt, és becsületes szíjjártómester lesz belőlem.

- Ugyan kérlek, Martin - könyörgött Gömböc -, ne becsméreld Irát. Rettentő őszinte ember.

- Hogy őszinte? Az istenit neki! A svábbogár is őszinte!

Így veszekedtek, és közben Angus Duer fölényesen, hallgatagon figyelte őket, ami Martint végképp idegessé tette. Hivatásának a tanulmányozásában, amelyre az egész életét feltette, éppúgy talált izgalmat és ürességet, mint derűsen bölcs pillanatokat, de nem látott egyetlen világos utat sem az igazsághoz, csak ezer utat, ezer távoli és kétséges igazsághoz.

HARMADIK FEJEZET

1

John Aldington Robertshaw, a fiziológia tanára az orvosi fakultáson, kissé süket volt, és a winnemaci egyetem tanárai között ő viselt még egyedül régimódi barkót. Back Bayből származott, erre büszke is volt, és mindenkinek beszélt róla. Három másik brahminnal együtt külön kolóniát alkottak Mohalisban, amely kitűnt konok nyájasságával és ünnepélyes félhomályával. Robertshaw minden alkalommal megjegyezte: „Mikor Ludwiggal együtt tanultam Németországban… Egyébként sokkal jobban el volt merülve saját korrektségében, semhogy egyenként törődhetett volna a tanítványaival, így Clif Clawson és a többi felforgatónak ismert fiatalember várakozással tekintett élettani előadásai elé.

Előadásait egy amfiteátrumszerű teremben tartotta, a körbe futó padok ott olyan szélesen elnyúltak, hogy az előadó sose láthatta egyszerre a terem mindkét végét. Mikor Robertshaw a vérkeringésről magyarázva jobb felé pislogott, hogy megállapítsa, ki csinálja azokat az automobiltülökszerű hangokat, messze, a terem bal oldalán Clif Clawson fölállt, és utánozta hadonászó karokkal a professzort, közben képzelt barkóját is simogatva. Egyszer meg Clif azt a mesterművet követte el, hogy egy téglával beletalált a katedra melletti medencébe, és éppen akkor, amikor doktor Robertshaw, elérkezve az évi előadása tetőpontjára, a katonai rezesbandának a díszlépésre gyakorolt hatásáról beszélt.

Martin olvasgatta Gottlieb professzor tudományos írásait, már amennyire át tudta magát rágni a matematikai képletek dzsungelén, és azt a meggyőződést merítette belőlük, hogy a kísérletezésnek valami olyan dolognak kell lennie, ami az élet és a halál alapjaival, a baktériumok által okozott infekció természetével és a testi reakciók kémiájával foglalkozik. Mikor Robertshaw beszélt a maga fontoskodó kis kísérletecskéiről, standard kísérletekről, szűziesen tiszta kísérletekről. Martin nyugtalan lett tőle. Már a kollégiumban úgy érezte, hogy a verstan és a latin fogalmazás teljességgel hiábavaló dolgok, és úgy várta az orvosi tanulmányokat, mint a kinyilatkoztatást. Most, melankolikus keserűséggel a saját oktalanságán, úgy találta, hogy Robertshaw szűk szemlélete éppolyan megvetni való dolog, mint egyébként az anatómiai munka legnagyobb része szintén.

Az anatómia professzora, doktor Olivér O. Stout maga volt az anatómia, valóságos bonctani térkép, az idegek, véredények és csontok vékony bőrrel bevont gombolyaga. Pontos és óriási terjedelmű tudása volt, száraz hangján több adatot tudott elmondani a bal kisujjról, mint amennyit bárki részéről is föl lehetne tételezni, hogy tudni akar a bal kisujjról.

Vacsora közben a Digamma Pí asztalánál arról folytak a leghevesebb viták, hogy egy orvos, egy tisztességes, normális orvos számára, aki jól akar keresni, és nem az a vágya, hogy értekezéseket olvasson föl az orvosi társulatokban, mit ér az anatómiai adatok bemagolása. De bármint vélekedtek is a dologról, törték magukat valamennyien az anatómiai nevek sorozatos megtanulásában, hogy végül is átevickéljenek a vizsgákon, és olyan emberekké váljanak, akiknek a piaci értéke óránként öt dollár. Ismeretlen bölcsek versikéket gyártottak a nevek bemagolásának megkönnyítésére. Vacsora közben harminc digammista - ott ültek a hosszú, ételfoltoktól tarka asztalnál, és falták a hagymás lében főtt tengeri kagylót babbal, meg tőkehal kroketteket és a banános süteményt vacsora közben a gólyák komolyan mondogatták az egyik idősebb medikus után azt a versikét, amelynek minden szavában a kezdőbetűk megegyeztek a tizenkét agyideg nevének kezdőbetűivel: a szagló, a látó, a szemet mozgató és a többi ideggel. Úgy érezték a digammisták, hogy ez a versike a világ legnagyszerűbb költeménye, és évekkel később is emlékeztek rá, amikor praktizáló orvosok voltak, és az illető idegeknek már régen elfelejtették a nevét.

2

Dr. Stout anatómiaóráin nem volt zavargás, de a boncteremben egymást érték a tréfák. És az még a szelídebbek közé tartozott, hogy robbanó rakétát dugtak az egyik holttestbe, amelyen éppen egy szűzies és boldogtalan ifjú és leány dolgoztak együtt. A legnagyobb izgalmat Clif Clawson és hasnyálmirigy-históriája keltette az első évfolyamban.

Clifet, mivel ő oly kitűnően tudott köszöngetni, megválasztották az első évre az osztály elnökének. Clif nem tudott úgy találkozni osztálytárssal az orvosi főépület előcsarnokában, hogy rá ne kiáltott volna: - Hogy szolgál ma reggel a becses vakbeled féregnyúlványa? - Vagy pedig: - Tisztelettel köszöntelek, öreg pedikulózis. - Dagályos méltósággal elnökölt az osztály ülésein (és ezek zajos ülések voltak, heves tiltakozásokkal a felsőbb osztályosok ellen, amiért azok használták az ő teniszpályájukat), de a magánéletben kevésbé volt ünnepélyes.

A szörnyűség akkor történt, amikor az Igazgató Tanács tagjait átvezették az egyetemi telepen. Az Igazgató Tanács az egyetem legfőbb kormányzó testületé volt, bankárokból, nagyiparosokból és a nagy templomok papjaiból állott. Irántuk még az egyetem rektora is alázatosan viselkedett. Az uraknak semmi sem szerzett élvezetesebb izgalmat, mint az orvosi fakultás boncterme. A papok erkölcsös szentenciákat mondtak az alkoholról és a szegény nép áldatlan viszonyairól, a bankárok pedig a takarékkönyvek iránti tisztelet hiányáról szóltak néhány szót, amely tiszteletlenség mindig tapasztalható az olyanfajta embereknél, akik mindenáron hullák akarnak lenni. A körséta közepén, melyet doktor Stout és az egyetem titkára vezettek, a legkövérebb és leginkább nagyképű bankár megállt háttal Clif Clawson boncasztala mellett, cilinderét a háta mögött tartva. Clif beledobott a cilinderbe egy hasnyálmirigyet.

Mármost egy hasnyálmirigy, amit az ember a kalapjában talál, nedves és undorító dolog. Amint a bankár felfedezte a dolgot, földre dobta rögtön kalapját, és azt mondta, hogy a winnemaci diákok az ördöggel cimboráinak. Doktor Stout és a titkár igyekeztek a bankárt megvigasztalni, letisztogatták sebtében a kalapját, és biztosították róla, hogy a büntetés utoléri azt a vakmerőt, aki hasnyálmirigyet merészelt dobni a kalapjába.

Doktor Stout hívatta az elsőévesek elnökét, tehát Clifet. Az ügyet Clif kínosnak találta. Összegyűjtötte az osztályt, nagyon sajnálta, hogy olyan elvetemült ember akad köztük, aki képes volt egy hasnyálmirigyet beledobni a bankár kalapjába, és végül követelte, legyen a bűnösben annyi férfiasság, hogy föláll, és bevallja a bűnét.

Szerencsétlenségére Ira Hinkley tisztelendő, aki Martin és Angus Duer között ült, látta, mikor Clif beledobta a bankári kalapba a hasnyálmirigyet. Ira most így dünnyögött:

- Ez már mégiscsak borzasztó! Föl fogom Clawsont jelenteni, ha mégannyira cimborám is.

- Ugyan, hagyd békében - tiltakozott Martin. - Azt akarod, hogy kicsapják?

- Hadd csapják ki!

Angus Duer hátrafordult székében, ránézett Irára, és azt mondta i

- Elhallgatsz végre?!

Erre Hinkley befogta a száját, Angus pedig ettől fogva csodálatra méltóbb és gyűlöletesebb lett Martin szemében, mint valaha.

3

Valahányszor hallgatta Robertshaw professzort, vagy mondogatta az ostoba emlékeztető versikéket, és tanulmányozta egyáltalán az orvosi ipart, mint a Gömböc vagy Irving Watters, kérdezgetve közben önmagát lehangoltan, hogy miért kell neki itt lenni, Martin olyankor azokban a dolgokban keresett enyhülést, amiket ő kicsapongásnak nevezett. Ezek egyelőre igen szerény kicsapongások voltak, és ritkán jelentettek többet, mint sörivást a szomszédos Zenith városban, vagy hogy Martin összemosolygott egy gyári lánnyal, aki ott parádézott a piszkos külvárosi úton. Mégis ezeket a szerény tobzódásokat utólag mindig tragikusnak érezte, mert különben büszke volt feszülő erejére és tiszta agyára.

Clif Clawson volt a leghűségesebb társa. Akármennyi sört megivott, Clif sosem látszott kevésbé józannak, mint normális állapotában. Martin mindig követte Clawson lendületét, Clif pedig Martin okoskodásait… Együtt ültek a kocsma hátsó helyiségében, az asztal lapja csillogott a sok söröspohár nedves nyomától, és Clif ujját rázva motyogta:

- Te vagy az egyetlen, akivel meg tudom magamat értetni. Te azt jól tudod: azok a nagy ribilliók, mikor megjátszom az Ira-féle buta fickók előtt, hogy az orvosi pályában engem is csak az üzlet érdekel, hogy az ilyesmi csak azt jelenti, hogy én is utálom az üzletelést, akárcsak te...

- Bizony, elhiszem - helyeselt Martin alkoholos szeretettel. - Olyan vagy te is, akárcsak én. Istenem! Milyenek is ezek! Tökfilkók, mint Irving Watters, vagy szívtelen stréberek, mint Angus Duer! Mik ezek az öreg Gottliebhez képest! A kutatás ideálja! Soha nem lehet azzal megelégedni, ami csak a látszata az igazságnak! Magányosan, nem törődni senkivel, megállni keményen, mint a kapitány a hajóhídon, és dolgozni egész éjjel, eljutni a dolgok gyökeréig...

- Igen! Ez már beszéd! Nekem is ez a felfogásom. Tudod mit, igyunk még egy üveg sört, hadd rázzam meg a kezedet - helyeselt Clif Clawson.

Zenith, a kocsmáival, tizenöt mérföldnyire volt Mohalistól és a winnemaci egyetemtől. Félóra, utat jelentett ez a zakatoló, nagy közúti vasúton, és az orvostanhallgatók Zenithbe jártak mulatozni. Ha valamelyikük azt mondta, hogy a, városban töltötte az estét, az már éppen elég volt célzásokra és furcsa pillantásokra. Angus Duerrel azonban Martin egy új Zenithet fedezett fel. Egyik nap, ebédnél, Duer azt mondta váratlanul:

- Gyere be velem a városba, elmegyünk egy hangversenyre.

Akármilyen fölényben is érezte magát a többiekkel szemben, Martin határtalanul tudatlan volt az irodalom, a festészet, a zene dolgaiban. Hogy az okos és szemtelen Duer azzal vesztegeti az idejét, hogy hegedűsöket jár hallgatni, ezen roppantul elcsodálkozott. Megtudta, hogy Duer két zeneszerzőért lelkesedik, az egyiket Bachnak hívják, a másikat Beethovennek, és hihetőleg mind a ketten németek, és hogy Duer még egyáltalán nem értette meg a világ minden dolgát.

A vasúton aztán megenyhült Duer komolysága.

- Pajtás - kiáltott fel egyszerre - ha nem arra születtem volna, hogy az emberek testében turkáljak, nagy zenész lett volna belőlem! Ma este egyenest a mennyországba viszlek.

Martin kicsi székek és aranyozott nagy oszlopok zűrzavarában találta magát, udvarias, de szemrehányó pillantású hölgyek között, az ölükben programmal, odalent éppen nem romantikus külsejű muzsikusok kellemetlen zajokat csináltak, aztán mégis valami érthetetlen szépség következett, amely a dombok és a titokzatos, nagy erdők képeit idézte Martin elé, majd hirtelen fájdalmasan messze hullámzott. Martin felujjongott magában:

„Ez mind az enyém lesz!... Max Gottlieb hírneve... Mármint, hogy a tudása... És ez a gyönyörű muzsika, és ezek a gyönyörű nők... Istenem, de nagy dolgokat fogok én csinálni! Enyém lesz a világ... Nem akar ennek a darabnak sose vége lenni?”

4

Egy héttel a hangverseny után fedezte fel újra Madeline Foxot.

Madeline csinos, pirospozsgás, temperamentumos, makacs szellemű leány volt, Martin a kollégiumból ismerte. A leány a középiskola után is folytatta tanulmányait, állítólag azzal a céllal, hogy tovább képezze magát az angol nyelvben, de valójában csak azért, nehogy haza kelljen mennie. Kiváló teniszjátékosnak tartotta magát, energikusan és széles ütésekkel játszott, de a biztos célzás nagy hiányával. Azonkívül finom műértőnek hitte magát az irodalomban, Thomas Hardy, Meredith, Howells és Thackeray voltak azok a szerencsések, akik megfeleltek az ízlésének, de akiktől már öt éve semmit sem olvasott. Gyakran megrótta Martint, miért nem méltányolja jobban Howellst, miért hord flanellinget, és miért nem tudja úgy lesegíteni a villamosról, ahogy a regényhősök szokták. A kollégiumban sokszor mentek együtt táncestékre, bár Martin táncosnak inkább merész volt, semmint szabálytartó, és a partnereit gyakran zavarba hozta, hogy tulajdonképp milyen táncot is akar táncolni.

Martinnak tetszett Madeline nyúlánk csinossága, és úgy érezte, hogy a leány energikus és izmos természete egészen „neki való". Az utóbbi években alig látta Madeline-t. Esténként sokszor gondolt rá, eltervezte, hogy fogja telefonon felhívni, de nem hívta fel. Mikor azonban elfogta a kételkedés az orvosi mesterségben, vágyakozni kezdett a leány rokonszenve után, és tavasszal, egy vasárnap délután sétálni hívta a Chaloosa folyó mentére.

A part meredekjéről szelíd hajlású dombokon futott alá a préri. Zöld legelők, végtelen árpaföldek, törpe tölgyek, csillogó bükkök a határvidék kalandosságát idézték, és ők, akár a falusi fiatalok, úgy lépkedtek lefelé a lejtőn, és azt beszélték egymásnak, hogyan hódítják meg a világot. Martin panaszkodott:

Ezek az istenverte medikusok...

Ó, Martin, maga azt hiszi, illik olyanokat mondani, hogy istenverte?

Martin úgy gondolta, hogy igenis, illik ilyet mondani, és hogy az ilyenfajta szavak mindig használhatóak egy elfoglalt ember számára, de a leány olyan kívánatosán mosolygott.

- Ezek a tökfilkók nem akarnak tudományt tanulni. Ők egyszerűen csak egy ipart akarnak megszerezni. Csak annyit akarnak, hogy megtanulhassák azokat az ismereteket, amikből aztán pénzt lehet csinálni. Arról sose beszélnek, hogy emberi életeket kell megmenteni, nekik máris azon jár az eszük, ha elvesztenek egy pácienst, akkor dollárokat vesztenek el. És ezek azt se bánják, ha elpusztul a beteg, csak hadd csináljanak egy szenzációs operációt, ami jó reklám lesz nekik. Kész hányinger! Mit gondol, hányat érdekel köztük az a munka, amit például Ehrlich végez Németországban, vagy amit Gottlieb csinál itt nálunk? Pedig Gottlieb most épp egy rendkívüli dolgot csinált Wright opsonin teóriájából...

- Igazán?

- Igazán! Nyugodtan mondhatom! És azt hiszi, ez a sok mindenféle medikus izgalomba jön tőle? Szó sincs róla. Azt mondják, hogy no igen, a tudomány is ér valamit, segíti az orvost, hogy a pácienst meg tudja gyógyítani, aztán arról kezdenek vitatkozni, hogy ki jár jobban, az-e, aki nagyvárosban, vagy aki kisebb helyen telepedik le, és hogy jobb-e a fiatal doktorok szempontjából, ha a jópipát játsszák és mulatósán élnek, vagy inkább járjanak templomba, és tettessék magukat komolyaknak. Csak hallaná Irving Watterst! Talán az a véleménye, hogy az a fickó boldogul jobban, aki jobban tudja a patológiát? Dehogy! Szerinte azé a siker, aki utcasarkon lakik, közel a villamosmegállóhoz, és olyan telefonszáma van, amit a páciensek könnyen megjegyezhetnek, így szokta mondani. Esküszöm, ha egyszer leteszem a doktorátust, én hajóorvos leszek. Úgy legalább világot lát az ember, és ott nem kell fel-alá szaladgálni a fedélzeten, hogy az ember elcsípje a riválisa pácienseit, mert annak egy másik hajó fedélzetén van a rendelője.

- Igen, értem, rettenetes az, hogy az emberek milyen közönségesen fogják fel a hivatásukat! Hány tanuló van nálunk is, az angol nyelvi szakon, akik nem akarnak egyebet, csak pénzt szerezni tanítással, ahelyett, hogy gyönyörködnének a tudományban, mint én.

Martinnak nem nagyon tetszett, hogy Madeline is valami felsőbbrendű személynek képzeli magát, az meg egyenest rosszul esett neki, ahogy a leány tovább csevegett:

- De különben, Martin, praktikusnak kell lenni, úgy bizony! Gondolja csak meg, mennyivel több pénzt... azazhogy mennyivel inkább módjukban áll jót tenni a hatalmuknál meg a társadalmi állásuknál fogva az olyan orvosoknak, akiknek sikerük van, mint azoknak a tudósoknak, akik csak pepecselnek valamivel, és közben azt sem tudják, mi van a világban! Nézzen meg egy sebészt, olyat, mint doktor Loiseau, aki libériás sofőrrel és szép autóban megy a kórházba, és minden páciense egyszerűen imádja, aztán nézze meg a maga Gottliebjét... Valaki mutatta is nekem a napokban ezt a Gottliebet, rettentő ócska ruhát viselt, és ahogy láttam, nem ártana már lenyíratni a haját.

Martin dühösen nézett a leányra, és elárasztotta statisztikákkal, veszekedéssel, rajongó beszédekkel és zavaros metaforákkal. Egy ócska, girbegörbe vaskerítés párkányán ültek, a napsütötte füveken zümmögtek a tavasz első bogarai, a fiú fanatizmusának viharától a leány elfelejtette légies kultúráját és visongatott.

- Nézze csak, nézze!

De nem mondta meg, hogy mit nézzen. Aztán:

- Ó, maga olyan finom szellem, és olyan... olyan jellemes!

- Igazán? Azt hiszi?

- Persze hogy azt hiszem. Biztos vagyok benne, hogy magára még rendkívüli jövő vár. Úgy örülök, hogy maga nem olyan üzleti szellemű, mint a többiek! Ne törődjön vele, hadd beszéljenek azok, amit akarnak.

Martin most már igazán látta, hogy Madeline nemcsak ritka megértő szellem, hanem rendkívül kívánatos nő is: friss a színe, fényes a szeme,' imádásra méltó a termete. Mikor visszafelé mentek, egészen a tudatára ébredt, hogy ez a leány csodálatos mód az ő párjának való. Majd megtanulja az ő irányításával, mi a különbség a bizonytalan ideálok és a tudomány kemény bizonyossága között. Megálltak a part tetején, lenéztek a sáros folyóba, mely tavaszi vad hullámain gallyakat vitt lefelé. Martin sóvárgott a lány után, szánta a maga szegényes diákságát, és elhatározta, hogy tiszta életű és rendkívül szorgalmas fiatalember lesz ezután, minden tekintetben méltó „őhozzá”.

- Ó, Madeline, maga olyan elbűvölő! - búslakodott a fiú.

A leány félénken nézett rá.

Martin megragadta a kezét, és kétségbeesett felindulásában megpróbálta megcsókolni a lányt. Nagyon ügyetlenül csinálta. Csak az álla hegyét sikerült megcsókolnia, és közben Madeline dulakodott és könyörgött:

- Jaj, ne!

Nem ismerték be egymás előtt, mikor visszafelé sétáltak a városba, hogy ez a kis eset megtörtént, de a hangjuk lágyabb lett, és a lány most már türelmesen hallgatta, hogy Martin fonográfnak nevezi Robertshaw professzort, a fiú pedig csöndesen fogadta Madeline megjegyzéseit, amelyekkel a lány megemlékezett Norman Brumfit üres és közönséges elmésségéről. Madeline felsóhajtott, amint elérkeztek a lakásához.

- Szeretném magát meghívni, de már vacsora van és... Eljön hozzám valamelyik nap?

- Boldogan - felelte Martin.

Lángolva vágtatott haza. Éjféltájban, ahogy feküdt a keskeny ágyon, látta megint a lány kötekedő, szemrehányó, máskor meg bizalomtól meleg szemét.

- Szeretem! Szeretem! Telefonálok neki... Legjobb lenne, ha merném, már reggel nyolckor fölhívni.

Reggel nyolckor azonban úgy elmerült a könnymirigyek tanulmányozásában, hogy nem tudott női szemekre gondolni. Egyszer látta még Madeline-t, éspedig a penziója verandáján, kitéve a nyilvánosságnak, körülvéve diáktársaitól, piros vánkosoktól és fehér mályváktól, aztán belevetette magát az év végi vizsgákat megelőző lázas munkába.

5

A vizsgák idején kiviláglott a Digamma Pí testvériség bölcsessége és nagy értéke. A digammisták korábbi nemzedékei mindig összegyűjtötték és feljegyzésekbe foglalták a vizsgakérdéseket, a részletkérdések beavatottjai pedig évről évre átnézték a feljegyzések hatalmas kötetét, és piros ceruzával jelölték meg a leggyakoribb kérdéseket. Az elsőévesek a Digamma nappali szobájában körbe ültek Ira Hinkley körül, és a tisztelendő sorban feltette a vizsgákon leginkább várható kérdéseket. Borzolták a hajukat, vakarták a fejüket, dörzsölték az állukat, harapdálták az ujjukat, és ütögették a halántékukat abbeli igyekezetükben, hogy Ira kérdéseire meg tudják adni a kellő feleletet, mielőtt Angus Duer rájuk olvasná a tankönyvből.

Szenvedéseik közepette még Gömböccel is küszködniük kelleít.

Félévkor a Gömböc megbukott a bonctani vizsgán, és most különleges vallatás alá fogták, mielőtt nekimegy a záróvizsgának. Szerették valamiképp ezt a Gömböcöt a Digamma Píben, a Gömböc szelíd ember volt, a Gömböc babonás volt, a Gömböc tökfilkó volt, mégis szerettek azzal a bosszús szeretettel, amelyet egy másodkézből való autó vagy egy sáros kutya iránt éreztek volna. Igyekeztek valamennyien, hogy fölsegítsék és keresztültolják a vizsgán, mint valami kelepcének a nyílásán. Kínlódtak, morogtak; zúgolódtak a különmunka miatt, és a Gömböc velük kínlódott, morgott és zúgolódott.

A pótvizsgája előtti estén vizes törülközőkkel, feketekávéval, könyörgéssel és gorombasággal ébren tartották a Gömböcöt éjfél után kettőig. Ismételgették előtte a tételeket, rázták az öklüket a vörös, kerek, búbánatos arcába, és folyton rákiabáltak:

- Az apád istenit! Megtanulod végre, hogy a bicuspidális billentyű ugyanaz, mint a mitrális billentyű, nem pedig másvalami?

Körüljárták a szobát, égnek dobálták a karjukat és jajgattak.

- Hát sose fog ez megtanulni semmit!

Aztán megint odaugrottak hozzá, és tettetett nyugalommal turbékolták:

- Ne izgulj, Gömböckém. Könnyen kell venni a dolgot. Hallgass ide szép nyugodtan, és próbálj megjegyezni legalább egy dolgot.

Aztán gondosan lefektették az ágyba. Úgy megtelt adatokkal, hogy a legcsekélyebb lökésre kiömlöttek volna belőle.

Mikor másnap reggel hétkor vörös szemmel és reszkető szájjal fölkelt, akkorra mindent elfelejtett.

- Ezen nem lehet segíteni - mondta a Digamma Pí elnöke. - Puskát kell neki adni, próbáljon meg belepislogni, hátha nem csípik rajta. Csináltam is neki egyet tegnap. Van benne annyi kérdés, amennyivel keresztül lehet csúszni a vizsgán.

Még tisztelendő Ira Hinkley is, mióta tanúja volt az elmúlt éjszaka borzalmainak, úgy tett, mintha észre se venné a dologban a bűnt. A Gömböc maga tiltakozott.

- Hagyjatok, nem szeretek csalni. Azt hiszem, az olyan fickónak, aki egy vizsgát sem tud letenni, nem is szabad megengedni, hogy praktizáló orvos legyen belőle. Apám is azt mondta.

Beletöltöttek még egy adag kávét, és Clif Clawson tanácsára, aki ugyan nem volt benne biztos, hogy lesz-e hatása, de kíváncsi volt rá, beletömtek egy tabletta brómkálit is. Akkor a Digamma elnöke megragadta a Gömböcöt, és eldörmögte neki bizonyos keménységgel:

- Beledugtam a puskát a zsebedbe. Ott van a felső zsebedben, a zsebkendő mögött.

- Nem fogom használni. Azt sem bánom, ha megbukom - nyöszörgött a Gömböc.

- Jól van, de csak hagyd ott. Hátha felszívódik belőle valami tudomány a tüdődön át...

Az elnök a haját tépte. A hangjában benne zokogott az éjszakai virrasztások, feketekávék és reménytelen vereségek minden tragédiája.

- Isten a tudója, hogy a fejeden át úgyse szívódik be semmi.

Lekefélték a Gömböcöt, köréje álltak, és kitolták az ajtón a bonctani intézet irányába. Nézték, ahogy ment: egy két lábon járó léghajó, egy nadrágban járó disznósajt.

- Lehetséges, hogy megtartja a szavát? - álmélkodott Clif Clawson. - Nem kell neki a puska?

- Ha igen, akkor máris csomagolhatjuk a táskáját. Sose lesz többet olyan jópipa ebben a cudar társaságban, mint a Gömböc - bánkódott az elnök.

Látták, hogy a Gömböc megáll, kihúzza a zsebkendőjét, bánatosan kifújja az orrát, és észrevesz egy hosszú, vékony papírszeletet. Látták, hogy rábámészkodik, kisimítja a keze fején, elkezdi olvasni, visszadugja a zsebébe, és már elszántabb léptekkel megy tovább.

A fiúk kéz a kézben körültáncolták az ebedlő asztalát, és biztatták egymást:

- Használni fogja... nincs semmi baj... átmegy a Gömböc! Át is ment.

6

A Digamma Pít jobban bosszantották Martin kételkedő nyugtalanságai, mint a Gömböc butasága, Clif Clawson nyerészkedései, Angus Duer sokfajta okvetetlenkedése és Ira Hinkley örökös prédikációi.

A vizsgaidő lázában Martin különösen bosszantó tudott lenni. Mikor arról volt szó, hogy az orvosnak éppúgy a legjobb minőségű műszavakat kell használnia, mint a legjobb minőségű sterilizáló szereket, éspedig nem azért, mintha azok hasznosak volnának, hanem mert imponálnak a pácienseknek, Martin tűrhetetlenül viselkedett. A digammisták egyhangúan kijelentették:

- Ha neked nem tetszik a mi felfogásunk, akkor majd gyűjtést rendezünk a javadra, és visszaküldünk a szülővárosodba. Ott aztán nem fognak zavarni az olyan hitvány emberek és üzleti lelkek, mint amilyenek mi vagyunk! Mi sose mondtuk neked, hogy így vagy úgy csinálj valamit. Akkor te miért mondogatod nekünk folyton?! Hagyd abba végre, ha jót akarsz!

Angus Duer megjegyezte ironikus-édesen:

- Elismerjük, hogy mi csak egyszerű mesteremberek vagyunk, te pedig nagy kutató... De sok minden van ám még, amivel meg kell próbálkoznod, ha tökéletesíteni akarod a tudományodat. Mit tudsz te például az építészetről? Hogy állsz a francia igeragozással? Hány nagy regényt olvastál életedben? Szerinted kicsoda Ausztria-Magyarország miniszterelnöke?

- Én nem mondom, hogy mindent tudok. Én csak azt tudom, hogy mit jelent az olyan ember, mint Max Gottlieb - vitázott Martin. - Egyedül az ő módszere az igazi, és ez a sok tökfilkó professzor csak afféle kuruzsló. Te persze csak azzal törődsz, Ira Hinkley, hogy Gottlieb nem vallásos ember. Holott már az is, hogy a laboratóriumban van, már az maga is imádság! Hát nem érzitek, szamarak, hogy az milyen nagy dolog, ha van itt egy olyan ember, aki új fogalmakat alkot az életről? Hát nem...

Clif Clawson hatalmasat ásított.

- Imádság a laboratóriumban! Ugyan jól járnék, ha Gottlieb papa majd a kísérleti órákon azon kapna, hogy éppen imádkozom.

- Ugyan, hallgass már! - kiáltotta Martin. - Mondom, hogy ti úgy fogjátok fel az orvosi mesterséget, mint a véletlentől függő diagnózisok tudományát, itt pedig olyan emberről van szó...

Így vitatkoztak órák hosszat a verejtékes magolások után.

Mikor a többiek aludni mentek, és a terem egyetlen káoszává változott az ide-oda dobált ruháknak és a vaságyakon hentergő, fáradt fiatalembereknek, Martin még ott ült keseregve a repedezett, hosszú tanulóasztalnál, Angus Duer odasompolygott hozzá, és azt mondta neki:

- Nézd csak, öreg fiú. Unjuk már valamennyien az ócsárlásaidat. Ha szerinted az orvostudomány, ahogy mi tanuljuk, semmit sem ér, ha te olyan átkozottul becsületes vagy, akkor mért nem hagyod abba az egészet?

Otthagyta Martint még nagyobb keserűségben.

„Igaza van - tűnődött magában. - Abba kellene hagynom az egészet. De meg vagyok én erről csakugyan győződve? Mit akarok én? Mit csináljak?"

7

Angus Duer szorgalmát és a korrekt modorról vallott felfogását sértette Clif bömbölő éneklése, Clif ordítozó beszéde, Clifnek az a kedvtelése, hogy szeretett mindenféle holmikat beledobálni az emberek levesébe, és Clif szomorú tehetetlensége az irányban, hogy a kezét tisztán tartsa. Bármilyen szenvtelen nyugalmat is erőltetett magára egyébként, a vizsgaidő alatt Duer is éppolyan idegesen viselkedett, mint Martin, és egy este, vacsoránál, mikor Clif ordítozni kezdett, Duer rátámadt gúnyosan:

- Nem volnál szíves valamivel kisebb lármát csinálni?

- Akkora lármát csapok, az istenit, amekkorát akarok, az istenit! - vágott vissza Clif, és ezzel megkezdődött köztük az ellenségeskedés.

Clif attól fogva olyan lármás lett, hogy maga is alig bírta már a saját lármáját. Lármázott az étteremben, lármázott a fürdőben, s még azt a fáradságot sem sajnálta, hogy ébren maradjon az ágyában, és megjátssza, hogy ő horkol. Duer higgadt könyvmoly volt, de nem erélytelen ember. Úgy kezelte Clifet, mint az alantasát, és a fölényes viselkedésével folyton megalázta. Clif titokban panaszkodott Martinnak:

- Az ördög vigye, úgy bánik velem, mint valami féreggel. Vagy neki, vagy nekem, de valamelyikünknek ki kell lépni a Digammából. Márpedig én nem leszek az.

Dühöngött, lármázott, és végül is ő lépett ki. Kijelentette, hogy a digammisták silány banda, még pókert sem tudnak tisztességesen játszani, tulajdonképp azonban Angus Duer fölényes tekintete elől menekült. Martin vele együtt lépett ki a társaságból, és vele szándékozott lakni a jövő tanévben.

Clif üvöltözése Martint is éppúgy bántotta, mint Duert. Clif sosem hallgatott, ha nem mondott sikamlós históriákat, akkor ilyesmiket kérdezett:

- Mennyit fizettél ezért a cipőért? Úgy látszik, te vagy a Vanderbilt.

Vagy:

- Láttalak sétálni azzal a Madeline Fox kisasszonnyal. Mi a fenét akarsz tőle?

Martin azonban végképp elidegenedett a Digamma Pí-beli művelt, rendes, szorgalmas fiatalemberektől, akiknek a képén már most meglátszottak a jövendő receptek, a fényes, fehér sterilizáló készülékek, az elegáns csukott autó és a legfinomabb aranyozott betűjű, üveg cégtáblák nagyképűsége. Jobban tetszett neki a barbár magány: a jövő évben Max Gottlieb mellett fog dolgozni, nem szabad magát zavartatnia. A nyarat Mohtana államban töltötte egy telefonszerelő csapattal. A vonalon dolgozott. Abból állt a munkája, hogy felmászott az oszlopokra, sarkantyúját belevágta a puha, ezüstös fenyőfába, fölhúzta a drótot, és odakötötte az üvegszigetelőhöz, aztán leszállt, és ment a másik oszlopra.

Úgy öt mérföldnyi vezetékkel végeztek egy nap. Éjszakára bevonultak a rozzant faházikókból épült kis városokba, az alvásuk nagyon egyszerűen ment: levetették a cipőjüket, és betakaróztak lópokrócokkal. Martin overallt és flanellinget viselt. Úgy festett, akár egy farmmunkás. Egész nap föl-alá mászkált, a szeme kifényesedett a munka fáradalmában, és egy nap csodát látott.

Egy oszlop tetején állt éppen, és hirtelen, minden ok nélkül, kinyílt a szeme és látott. Mintha most ébredt volna föl, meglátta, hogy milyen nagy a préri, hogy ragyog a nap a friss legelőkre, érő gabonatáblákra, fürge, széles hátú, barátságos lovakra és piros arcú, vidám munkástársaira. Látta, hogy ujjonganak a mezei seregélyek, hogy röpködnek a feketerigók a kis tócsák körül, és hogy az élő nap élteti az egész életet. „Hogy az Angus Duerek meg az Irving Wattersek jó üzletemberek lesznek? Hát aztán! Én itt vagyok" - dörmögte magában.

A telefonszerelők olyan egészségesek és egyszerűek voltak, mint a nyugati szél. Nem volt bennük semmi nagyképűsködés, végezték a szerelést, és nem kellett megtanulniuk, mint a medikusoknak, a tudományos műszavak zagyvalékét, és főképp nem kellett úgy tenniük a farmerek előtt, mintha tudósok lennének. Vidáman éltek, elégedettek voltak a sorsukkal, és velük együtt Martin is elégedett volt, hogy el tudta felejteni, milyen nagy léleknek hitte magát az egyetemen. Úgy megszerette a szerelőket, ahogy az egyetemen senkit se szeretett, Max Gottliebet kivéve.

A poggyászában egyetlen könyvet hozott magával, Gottlieb Immunológiáját. Gyakran elolvasott belőle egy fél oldalt is, amíg fenn nem akadt a kémiai formulákon. Alkalmilag, vasárnapokon vagy esős napokon olvasgatta a könyvet, és ilyenkor vágyakozott a laboratórium után. Néha Madeline-re is gondolt, és biztos volt benne, hogy rettenetesen vágyik utána. De az egyik hetet elnyelte a gondtalan, erős munkájú másik hét, és ha néha fölébredt egy istállóban, érezve az édes széna, a lovak és a madárzajos préri illatát, ahogy ez az illat belopózott ezeknek a viskóból épült városoknak a szívébe, Martin nem tudott másra gondolni, csak a napi munkára, a napi mászkálásra, nyugat felé, mindig nyugat felé.

így barangolták át Montana gabonatermő vidékeit, egész napsütéses birodalmait a búzának, marhatenyésztő vidékeket és zsályás pusztaságokat, és egyszer csak, elbámészkodva egy mozdulatlan felhőn, Martin észrevette, hogy a hegyeknél vannak.

Aztán vonatra ült, a telefonszerelő csapatot elfelejtette, és már nem gondolt másra, csak Madeline-re, Clif Clawsonra, Angus Duerre és Max Gottliebre.

NEGYEDIK FEJEZET

1

Max Gottlieb épp azon fáradozott, hogy anthraxcsírákkal meggyilkoljon egy tengerimalacot, és a bakteriológiai tanterem tele volt izgalommal.

Megtanulták már a baktériumok formáit, tudtak bánni a Petri-csészékkel és a platinakaccsal, büszkén tenyésztették a krumpliszeleteken a Bacillus prodigiosus[1] ártatlan, vörös kultúráit, és most eljutottak a kórokozó csírákhoz, és a gyorsan lefolyó betegségek beoltásához eleven állatokba. Az a két gyöngyszemű tengerimalac, amely ott reszketett egy üvegedényben, két nap múlva merev és halott lesz.

Martin szorongató izgalmat érzett. A szakemberek rosszallásával nevetett a laikus laboratóriumi látogatók bolondságán, hogy azok mennyire félnek, hogy a rejtelmes centrifugális gépből vagy munkaasztalról, vagy talán épp a levegőből rájuk talál ugrani valami vérszomjas mikroba, de az már őt is izgalommal töltötte el, hogy a professzor asztalán, a műszermosó edény és a biklorid palack között, a végzetes anthraxcsírák milliói rejtőznek a karcsú lombikban.

Az osztály tiszteletteljes figyelemmel várakozott, de nem túl közel az asztalhoz. A technikai biztonság fölényével és azzal a határozott gyorsasággal, amely sajátságossá tette kezének minden mozdulatát, Gottlieb doktor lenyírta a szőrt a tengerimalac hasán, amelyet az asszisztens készségesen elébe tartott. Aztán egy apró kis kefe egyetlen mozdulatával beszappanozta a hasat, leborotválta, és bekente jóddal.

Közben arra gondolt, hogy az ő legelső hallgatói milyen tudásszomjjal fogadták a bakteriológiát. Akkoriban tért ő vissza Koch és Pasteur mellől, még frissen éltek emlékezetében a hatalmas söröskancsók, a Korpsbruderek és a heves viták. Szenvedélyes, szép napok! Die goldene Zeit! Első hallgatóit Amerikában, a Queen City College-ben, félős csodálattal töltötték el a bakteriológia szenzációs felfedezései; azok a fiatalemberek tisztelettel gyülekeztek köréje, kívánták, szomjazták a tudást. A mostani hallgatósága csőcselék népség. Rájuk nézett: Gömböc állt az első sorban, az arca kifejezéstelen, akár egy ajtókilincs. A „kolleginák” izgulnak és rémüldöznek, láthatólag csak Martin Arrowsmith és Angus Duer rendelkeznek intelligenciával. Gottlieb emlékezete eztán egy müncheni alkonnyal játszott, egy híd, egy várakozó leány és melódiák jutottak az eszébe.

Kezét belemártotta a bichloridoldatba és megrázta: gyors mozdulat volt ez, lefelé tartott ujjakkal, ahogy a zongorista jártatja a kezét a billentyűkön.

Kivett aztán egy injekciós tűt a műszerfürdőből, és fölemelte a lombikot. A hangja közömbösen csengett, németesen ejtette ki a magánhangzókat és a w-ket.

- Ez, uraim, az anthraxbacillus huszonnégy órás kultúrája. Meg fogják figyelni, remélem, máris megfigyelték, hogy az edény feneke gyapottal van bevonva, védelmül az eltörés ellen. Nem ajánlanám, hogy eltörjenek egy anthraxcsírákkal tele edényt, és hogy kézzel belenyúljanak a kultúrába. Könnyen megkapnák az anthraxfekélyeket.

Az osztály megborzongott.

Az ujjával Gottlieb kivette a gyapotdugót, éspedig olyan ügyesen, hogy még azok a medikusok is, akik a bakteriológiát haszontalanságnak szokták nevezni, mert szerintük a vizelet- és vérvizsgálat is éppen elegendő tudomány, még azok is megadták a professzornak legalább azt az elismerést, ami megilleti az ügyes kártyakunsztokat vagy egy vakbél hét perc alatti eltávolítását.

Gottlieb most az edény száját beletartotta a Bunsen-égő lángjába, és ezt dörmögte:

- Valahányszor a dugót kiveszik az edényből, tartsák lángba az edény száját. Tekintsék ezt szabálynak. Ez technikai szükségesség, uraim, és a technika a tudomány kezdete. Ezt tudják a legkevesebben a tudományban.

A hallgatóság türelmetlen volt. Mért nem kezdi már a tengerimalac beoltásának mulatságos és rettenetes műveletét?

(Max Gottlieb közben rápillantott az üvegbörtön másik tengerimalacára, és így tűnődött: „Szerencsétlen jószág! Érdemes ezeket megölni, hogy ilyen tökfejeket tanítsak?! Dummköpie! Jobb volna ezen a kövér fiatalemberen kísérletezni!")

Beletartotta a fecskendőt az edénybe, mutatóujjával ügyesen visszahúzta a dugattyúját, és tovább magyarázott:

- Veszünk egy fél köbcentimétert a kultúrából. Két fajta orvostanhallgató van, az egyik számára a c. c. köbcentimétert jelent, a másik hashajtót ért rajta. Az utóbbi felfogás sokkal többet hoz a konyhára.

Az asszisztens közben odatartotta a tengerimalacot, a malac hasán Gottlieb felhúzta a bőrt, és gyors mozdulattal belenyomta a fecskendőt. A malac egyet visított, a nőhallgatók összerezzentek. Gottlieb tapasztalt ujjai megérezték, mikor éri el a tű a hashártyát. Lenyomta a fecskendő dugattyúját, és nyugodtan azt mondta:

- Ezt a szegény állatot máris holtnak tekinthetjük.

A hallgatók összenéztek kényelmetlen érzéssel.

- Lesznek önök közt, akik azt kérdezik, hogy mire való mindez, lesznek, akik azt fogják gondolni, mint Bernard Shaw, hogy én hóhér vagyok, éspedig annál szörnyűségesebb, mert hidegvérrel gyilkolok, lesznek, akik egyáltalán nem gondolnak semmit. A filozófiáknak ez a sokfélesége, egyedül ez teszi az életet érdekessé.

Az asszisztens megjelölte a tengerimalacot a fülén, és visszatette az edénybe, Gottlieb pedig közben feljegyezte a súlyát a jegyzőkönyvébe, a beoltás időpontjával és a baktériumkultúra életkorával együtt. Az adatokat aztán a falitáblára is felírta, és közben ezt dünnyögte:

Uraim, az életnek nem az a legfontosabb része, hogy élünk, hanem hogy elmélkedhetünk az életen. A kísérletezésnek sem az a legfontosabb része, hogy kísérletezünk, hanem a jegyzetek elkészítése. Pontos kvantitatív jegyzeteket kell készíteni: tintával. Hallottam, hogy vannak okos emberek, akik azt hiszik, hogy a jegyzeteket fejben is meg tudják tartani. Örömmel figyeltem meg nemegyszer, hogy az ilyen embereknek nincs is fejük, amiben megtarthatnák a jegyzeteiket. És ez nagyon jó, mert a világ sose látja az eredményeiket, és a tudományt se terhelik velük. Most beoltom a másik tengerimalacot is, aztán az osztály elmehet. Örülnék, ha a következő laboratóriumi óra előtt elolvasnák Walter Páternek Marus, az epikureus-át, hogy megismerjék belőle azt a nyugalmat, amely a laboratóriumi ügyesség legfőbb titka.

2

Amint a teremből kitódultak, az előcsarnokban Angus Duer azt mondta egy másik digammistának:

- Öreg laboratóriumi patkány ez a Gottlieb, nincs semmi fantáziája. Folyton itt kuksol, ahelyett, hogy kimenne a világba, és élvezné az élet harcát. Ügyesnek azért ügyes, bámulatosan jó a technikája. Elsőrendű sebész lett volna belőle, megkereshetne ötvenezer dollárt egy évben. Ahogy most csinálja, nem hiszem, hogy egy centtel is többet keres négyezer dollárnál.

Ira Hinkley egyedül baktatott keseregve. Ez a nagy darab, nagy hangú pap igen lágy szívű ember volt. Tiszteletteljesen elfogadott mindent, a mégoly ellentmondó dolgokat is, ha azt az orvostanárok mondták neki, de ezt az állatgyilkolást, ezt gyűlölte. Eszébe jutott, nem egész világos eszmetársítás révén, hogy előző vasárnap, abban a félreeső kápolnában, ahol orvosi tanulmányai mellett prédikálni szokott, a mártírok önfeláldozását magasztalta, aztán zsoltárt énekeltek a Bárány véréről, az Emmánuel véréből eredt forrásról, aztán az elmélkedése kiment az eszéből, és a tűnődő szánalom ködében botorkált tovább a Digamma Pí felé.

Clif Clawson a Gömböccel ment, és azt kiabálta:

- Hí, az a szegény malac, hogy visított, mikor Gottlieb papa beledugta a tűt!

A Gömböc könyörgött neki:

- Jaj, ne beszélj már róla!

Martin Arrowsmith azonban látta önmagát, amint végzi ugyanazt a kísérletet, eszébe jutottak Gottlieb tévedhetetlen ujjai és az ő keze is utánzásra görbült.

3

A tengerimalacok álmosabbak és álmosabbak lettek. Két nap múlva felfordultak, görcsösen rángatóztak és kimúltak. A hallgatóság drámai várakozással gyűlt össze a boncolásra. A demonstráló asztalon volt egy fatálca, tele szegeknek a nyomaival, mert évek óta arra erősítették rá az állattetemeket. A tengerimalacok üveg alatt feküdtek, megmeredve és felborzolódott szőrrel. A hallgatók próbálták visszaidézni emlékezetükbe, hogy nemrég még milyen fürgék és élénkek voltak. Az asszisztens szögekkel ráfeszítette az egyiket a tálcára. Gottlieb lemosta a hasát lysolban áztatott gyapottal, felvágta a hasától a nyakáig, és a szívét csírátlanította egy vörösre izzított lapátkával. A hallgatók megborzongtak, ahogy meghallották a hús sercegését. Mint valami ördögi misztérium papja, Gottlieb kiemelte egy csipesszel a megfeketedett vért. A kifeszített tüdővel, a léppel, a vesével és májjal az asszisztens hullámvonalakat kent néhány apró üveglapra, és odaadta őket megtekintésre a hallgatóknak. A diákok már megtanulták, hogy kell mikroszkópba nézni, anélkül, hogy az egyik szemüket behunynák. Most komolyan és szakszerűen viselkedtek, és mialatt a megfelelő gyújtópontra igazgatták a rézfogantyút, hogy a sejtek kellő élességgel kiemelkedjenek, mind arról beszéltek, milyen nagyszerű dolog felismerni a bacilusokat. De mindamellett nyugtalanok voltak, mert Gottlieb ezen a napon végig velük maradt, folyton mögöttük settenkedett, és figyelte őket, felügyelt a tengerimalacok maradványainak eltakarítására, és közben a padok között idegesítő hírek keringtek egy hajdani diákról, aki a laboratóriumban anthraxfertőzést kapott és belehalt.

4

Ezekben a napokban Martin gyönyörteljes kielégültséget érzett; egy erős hockeyjáték buzgalmát, a préri végtelen derűjét, olyasfélét, mint a nagy zeneművek által ébresztett felindulás, és a teremtés érzését. Korán ébredt, elégedetten gondolt a jövendő napra, és sietett a munkájához, áhítatosan, se látva, se hallva.

A bakteriológiai laboratórium zűrzavara ujjongással töltötte el. Az ingujjas diákok, ahogy babráltak a tenyészetekhez való zselatinnal, és ragacsos lett tőle az ujjuk, vagy ahogy forralták a különféle anyagokat az ezüstös autoklávban, és a zúgó Bunsen-lámpák a forraló tartályok alatt, az Arnold-féle sterilizáló gőze; amint szállt a mennyezet felé, beködösítve az ablakokat - Martint mindez elbűvölte. A világ legragyogóbb dolgának tűnt előtte egy sor szérumoldattal telt kémlőcső, a kávébarnára sötétült gyapotdugókkal, vagy egy finom platinakacs egy csillogó üvegedényben, vagy a hosszú üvegcsövek szövevényes rácsozata, amelyek rejtelmes lombikokat kapcsoltak bonyolultan egybe, vagy akár egy üveg, színültig tele enciánibolya festékkel.

Talán Gottlieb fiatalos utánzásaképpen, elkezdett egyedül, éjjel dolgozni a laboratóriumban. A hosszú terem sötét volt, sűrűn sötét, kivéve az ő gázkandallóját, a mikroszkópja mögött. A fénykéve rávetődött a fénylő rézhengerre, és bevilágította Martin fekete haját, ahogy a lencse fölé hajolt. Patkányból való trypanozomákat vizsgált, egy nyolcágú rozettát, tarka metilénkékkel színezve, parányi organizmusok nyalábját, ami olyan érzékeny, mint a nárciszvirág, bíborszín magvaival, világoskék sejtjeivel, és nyúlványainak vékony fonalaival. Martin izgatott volt és büszke. Pontosan megfestette a csírákat, márpedig nem könnyű anélkül megfesteni egy rozettát, hogy az ember el ne rontsa a szirmos formáját. Lépés a sötétben, Max Gottlieb fáradt lépése, és egy kéz Martin vállán. Martin csendesen felemelte a fejét, és odatolta neki a mikroszkópot. Gottlieb lehajolt, cigarettacsutkával a szájában, amelynek füstje felmarta volna minden más halandó szemét, és megvizsgálta a metszetet.

Megigazította a gázlámpát, és így dünnyögött:

- Pompás. Magában van művészet. Mert van művészet a tudományban, csak kevesek számára. Maguk, amerikaiak, oly sokan maguk közül, folyton tele vannak ötletekkel, de nincs türelmük a hosszú munka gyönyörű unalmára. Úgy látom, mert figyeltem magát már a laboratóriumban is, maga talán megpróbálkozhatna az álomkór trypanozomáival. Ezek rendkívül érdekesek, nagyon kényes dolog velük bánni. Szép betegség ez. Afrika némely falvaiban a lakosság ötven százaléka álomkóros, és ez minden esetben halálos. Igen, azt hiszem, jó volna, ha foglalkoznék ezekkel a bestiákkal.

Martinnak ez olyan volt, mint mikor valakit csata közben neveznek ki tábornoknak.

- Lesz egypár szendvics a szobámban éjféltájban - mondta Gottlieb. - Ha addig találna dolgozni, örülnék, ha bejönne hozzám, és enne egy harapást.

Éjféltájt Martin félénken ment át az előcsarnokon Gottlieb megközelíthetetlen laboratóriumába. A munkaasztalon kávé és szendvics várakoztak, furcsa, kicsiny és kitűnő szendvicsek, meglepetések Martin éttermi ízlése számára.

Gottlieb addig beszélt, amíg Clif megszűnt Martin számára létezni, és Angus Duer nem látszott másnak, mint nevetséges strébernek. Szóba hozta a londoni laboratóriumokat, stockholmi ebédeket fagyos estéken, sétákat a Pinción alkonyatban, mikor a nap leszállt a Szent Péter templom mögött, rendkívüli veszedelmeket és kibírhatatlan undort az ürüléktől szennyes ruhák iránt egy marseille-i járvány alkalmával. A tartózkodása egészen eltűnt, úgy beszélt Martinnal önmagáról és a családjáról, mintha egykorúak lennének.

Az unokabátyja ezredes Uruguayban, és a másik unokabátyja rabbi, egy pogromkor agyonkínozták Moszkvában. Felesége beteg, lehet, hogy rákban szenved. Három gyermeke van. A legfiatalabb lánya, Mirjam, tehetséges muzsikus, de a fia, most tizennégy éves, haszontalan fickó, nem akar tanulni. Ő maga évek óta dolgozik az antibodiák szintézisén, de most éppen zsákutcába tévedt, és ebben a városban senki nem érdeklődik a dolgai iránt. Nincs senki, aki biztassa, de azért nagy öröme volt, hogy tönkresilányította az opsonin teóriát, attól egy kicsit megvigasztalódott,

- Eddig bizony nem csináltam semmit, épp csak hogy kellemetlenkedtem néhány nagyzoló fráternek, de megvan a reményem, hogy lesznek igazi felfedezéseim. És aztán... Nincs az öt évfolyamban öt olyan tanítványom, aki megértené a mesterséget, akiben elég pontosság volna, és elég képzelőerő a hipotézisekre. Azt hiszem, magában talán megvan mind a kettő. Ha segítségére lehetek, no...

- Nem hiszem, hogy magából jó doktor lesz. Jó, ha vannak jó orvosok, néha egész művészek akadnak köztük, de a mesterségük nem nekünk való, nem a magányosoknak, akik laboratóriumban dolgozunk. Egyszer én is kitettem az orvosi táblát. Heidelbergben volt, Herrgott, 1875-ben! Hiába, nem érdekeltek eléggé a sérült lábak és a kilógatott nyelvek! Helmholtz követője voltam. Kutatásokat végeztem a hang fizikája területén, rosszul ment a dolog, de azt megtanultam, hogy itt, a könnyek e völgyében, nincs semmi bizonyos, csak a kvantitatív módszer. Aztán kémiára adtam magamat, remek egy bűzmester voltam. Ezután vágtam a biológiába, volt is vele elég bajom. De az jó. Rájöttem egy s más dologra. És ha néha száműzöttnek érzem magam és fázom, azért kellett eljönnöm Németországból, mert egyszer nem akartam elénekelni a Wacht am Rhein-t, viszont meg akartam ölni egy lovaskapitányt - vastag egy fickó volt meg kellett volna fojtanom - no látja, hogy dicsekszem, de fess fickó is voltam én, úgy harminc évvel ezelőtt! Úgy bizony!

- Csak egy baj van a filozofáló bakteriológusokkal. Mért kell nekünk elpusztítani ezeket a derék, kórokozó csírákat? Biztosak vagyunk-e abban, ha látjuk ezeket az igazán bájtalan diákokat, ahogy fújják az utcai nótákat, és a Keresztény Ifjak Szövetségébe járnak, és mindenféle kezdőbetűket viselnek kalapjukon, biztosak vagyunk-e abban, hogy érdemes ezeket megvédelmezni az igazán elegánsan funkcionáló tífuszbacilus ellen, amelynek oly bájos flagellumai vannak? Tudja, egyszer megkérdeztem Silva dékánt, nem volna-e jobb kiereszteni a kórokozó csírákat a világba, és ezzel egy csapásra megoldani a szociális kérdést? Silvát azonban hidegen hagyta elgondolásom. Hát igen, öregebb, mint én, és ahogy hallom, néha ebédeket is ad, püspökök meg bírák vannak jelen, mind nagyon csinos ruhákban. Az is lehet, hogy többet tud, mint egy német zsidó, aki szereti Nietzsche apánkat és Schopenhauer apánkat (ördög vigye a teológiájával együtt!), és Koch apánkat, és Pasteur apánkat, és Jacques Loeb testvérünket, és Arrhenius testvérünket. No, igen. Bolondokat beszélek. Menjünk, nézzük meg a preparátumainkat, aztán jó éjszakát.

Amikor Martin elvált Gottliebtől a furcsa kis barna háza előtt, a professzor már olyan zárkózott volt, mintha az éjféli vacsora és a sok összevissza beszéd soha nem történt volna meg. Martin szinte részegen ment haza.

[1] tudományos nevén Serratia marcescens, az emberen természetesen élő baktérium, mely olykor a kiválsztószervek körül felszaporodva betegséget okoz. (a Digi-Book Kiadó megj.)

ÖTÖDIK FEJEZET

1

Martinnak a bakteriológia lett most az élete, de az egyetem szervezete szerint tanulnia kellett patológiát, közegészségtant és kórbonctant, és egy csomó egyéb tárgyat, ami mind együtt elegendő volt egy géniusz megölésére.

Clif Clawson és Martin egy tágas szobában laktak, a falakat virágos papírtapéta borította, és volt benne egy rakás szennyes ruha, két vaságy és egy köpőláda. Maguk készítették a reggelijüket, és egy büfében ebédeltek sietve. Clif néha idegesítő volt, gyűlölte a nyitott ablakokat, és szeretett piszkos harisnyákról beszélni. Ostoba nótákat énekelt - „Van, aki meghal diabéteszben”, és más ilyeneket -, mikor Martin tanult, és általában képtelen volt bármit is egyenesen kimondani. Mindenáron humoros akart lenni. Azt mondta: „Van-e már combobulatorikus fogalmad arról, hogy most már táplálni kell az öreg pofákat?” Vagy: „Mit szólnál hozzá, ha most lenyelnénk néhány kalóriát?” Mégis, volt benne valami rokonszenves, ami többet jelentett Martin számára a kedélyeskedésénél, a ravaszkodásainál és nyegleségeinél. Clif a maga egészében többet ért, mint különféle tulajdonságai együttvéve.

A laboratóriumi munka boldogságában Martin nem sokat törődött a Digamma Pí-beli társakkal. Időnként megállapította, hogy Ira Hinkley olyan, akár egy falusi rendőr, Irving Watters, mint egy vízvezetékszerelő, hogy Angus Duer az öreganyján is keresztülgázolna a sikerért, és hogy szörnyű bún, ha olyan ostoba frátert, mint a Gömböc, rászabadítanak a tehetetlen emberiségre. Többnyire azonban nem törődött velük, és nem alkalmatlankodott nekik semmivel. És amikor túl volt a bakteriológiában az első sikerein, és rájött, hogy milyen rengeteg sokat nem tud még, akkor különös módon alázatos lett.

Viszont, ha kevésbé is bosszantotta osztálytársait annál bosszantóbb lett a tantermekben. Eltanulta Gottliebtől a „kontroll” szó használatát. Arra a személyre vagy állatra vagy kémiai anyagra vonatkozott ez a megjelölés, amely érintetlen maradt, és mint összehasonlítási mérték szolgált egy kísérlet folyamán, ennél a szónál pedig nincs bosszantóbb. Ha egy orvos dicsekedett, hogy milyen sikereket ért el valamely gyógyszerrel vagy az elektromos kezeléssel, Gottlieb mindig odaszólt neki gúnyosan:

- No és a kontroll? Hány esete volt azonos föltételek között, és hányat hagyott kezelés nélkül?

Martin is elkezdte használni a szót - kontroll, kontroll, hol a kontroll, hol a kontroll? -, míg aztán a társai és akárhány tanára is, legszívesebben meglincselte volna.

Különösen sokat okvetetlenkedett a gyógyszertanórákon.

Dr. Lloyd Davidson, a gyógyszertan tanára, kitűnő boltos lett volna. Nagyon népszerű volt. Tőle tanulhatta meg a leendő orvos a legfontosabb dolgot: milyen gyógyszereket adjon a páciensnek, különös tekintettel arra, hogy nem is tudja, mi a baja. Davidsont a tanítványai buzgón hallgatták, és bemagolták a professzor százötven szent receptjét. (Az volt a büszkesége, hogy ötvennél többet kívánt meg tőlük, mint az elődje.)

Martin azonban föllázadt. Nyilvánosan megkérdezte:

- Doktor Davidson, honnan lehet tudni, hogy az ichthyol jó az orbánc ellen? Hiszen ez csak egy elrohadt ősvilági hal! Hát nem olyan ez, mint a múmiapor meg a kutyafül, amit valamikor hajdanában használtak az orvosok?

- Hogy honnan lehet tudni? Hát, kedves fiatal kritikus barátom, onnan, hogy évek óta ezer meg ezer orvos használja, és mind azt tapasztalta, hogy pácienseik jobban lesznek tőle. Innen lehet tudni!

- De bocsánat, doktor úr, nem lettek volna jobban a páciensek enélkül is? Nem a post hoc, propter hoc esete áll itt fönn? Kísérleteztek-e valaha ezzel a szerrel a páciensek megfelelő tömegén, megfelelő kontrollal?

- Valószínűleg nem. És addig, amíg egy olyan lángész, mint maga, Arrowsmith, össze nem terel néhány száz embert, akik pontosan ugyanolyan fokú orbáncban szenvednek, addig aligha fogják ezt a kísérletet megcsinálni. Viszont bízom benne, hogy önök, uraim, akik talán nélkülözik Arrowsmith úr mély tudományosságát, és az olyan ügyes kis műszavak használatát, mint a kontroll, az én ajánlatomra változatlanul alkalmazni fogják az ichthyolt.

Martin tovább makacskodott.

- Kérem, Davidson tanár úr, mért kell könyv nélkül megtanulni ezeket a recepteket? Hisz a legnagyobb részüket úgyis elfelejtjük, és különben is, bármikor megnézhetjük a könyvben.

Davidson professzor összeszorította a száját, aztán azt mondta:

- Arrowsmith, nem szívesen felelgetek úgy egy magafajta fiatalembernek, mint egy hároméves kisfiúnak, de már látom, hogy rákényszerít. Azért fogja maga megtanulni a gyógyszerek tulajdonságait és a receptek tartalmát, mert én megkövetelem! Ha nem látnám szükségesnek, hogy kíméljem az osztály többi tagjának az idejét, megpróbálnám magát meggyőzni, hogy az állításaim elfogadhatók. Éspedig nem az én szerény tekintélyem alapján, hanem azért, mert ezek a dolgok bölcs embereknek a tapasztalatai, bölcsebbeké, vagy legalábbis némileg öregebbeké, mint maga, barátom, és mert sok-sok éven át szerezték őket. Mivel azonban semmi kedvem sincs retorikával és ékesszólással tündökölni, így tehát csak annyit mondok, hogy maga is el fogja fogadni, meg fogja tanulni, be fogja magolni a receptjeimet, mert én megkövetelem!

Martin azon gondolkozott, hogy abbahagyja az orvosi tanulmányokat, és specializálja magát a bakteriológiában. Megpróbálta terveit megbeszélni Cliffel, de mert Clif is bosszankodott az okvetetlenkedései miatt, végül ismét az erélyes és hajlékony Madeline Foxhoz fordult.

2

Madeline megértő volt, de egyszersmind ésszerű is. Mért ne fejezné be Martin az orvosi tanulmányokat, hisz azután is ráér határozni, hogy mire adja magát?

Sétáltak, korcsolyáztak, síeltek, eljártak az egyetemi színtársulat előadásaira. Madeline-hez eljött lakni Mohalisba özvegy édesanyja is, kibéreltek egy felső emeleti lakást azoknak az apró bérházaknak egyikében, amelyek kezdték már felváltani a város tágas, öreg faházait. A kis lakás dugig volt irodalommal és ékességekkel: volt benne egy Chicagóból származó bronz Buddha, egy reprodukció Shakespeare sírjáról, Anatole Francé művei angol fordításban, egy fotográfia a kölni dómról, egy vesszőből font teázó asztal szamovárral, amellyel senki sem tudott bánni, és egy album képes levelezőlapok számára. Madeline-nek olyan volt az anyja, mint egy özvegy hercegnő a Main Streetről. Előkelő volt, fehér hajú, és a metodista templomba járt. Nagyon zavarónak találta Mohalisban a diákok hangoskodását, és visszakívánkozott a szülővárosába, régi, templomi barátnői közé, és a hölgyek klubjának üléseire, abban az évben épp a nevelésről tartottak ott előadásokat, és ő nagyon sajnálta, hogy azt a sok tanulságot el kell neki mulasztania.

Madeline, miután most már lakása és gardedámja is volt, elkezdett „nagyvilági életet élni”: este nyolcra társaságot hívott kávéra, süteményre, csirkesalátára és kitalálósdi játékokra. Meghívta Martint is, de ő sajnálta az estéket, a kutatás gyönyörű estéit! Az első eset, hogy Madeline mégis el tudta csábítani, újévi „estély” volt, januárban. Játszottak „plakátokat”: élőképeket ismert hirdetések mintája szerint, táncoltak fonográfzenére, és nemcsak, hogy vacsorát kaptak, hanem még kis asztalok is sorakoztak a számukra, megterítve mindenféle csemegével.

Martinnak szokatlan volt ez a nagy elegancia. Noha duzzogó kedvetlenséggel jött el, a vacsorától és a fiatal hölgyek toalettjeitől mégis felélénkült, amellett rájött, hogy ügyetlenül táncol, és irigyelte a szerencséseket, akik már ismerték a frissiben divatba jött boszton táncot. Nem létezett olyan erő, olyan ügyesség, olyan tudomány, amelyre Martin Arrowsmith ne sóvárgott volna, ha egyszer a tudatára ébredt létezésüknek, feleszmélve a szellemét fogva tartó tudományos elmélyedésből. Nem volt rá különösebben jellemző a birtoklás szenvedélye, de ráéhezett mindenfajta kiválóságra.

Martin kelletlen bámulata, amivel a többiek mulatozását kísérte, eltörpült Madeline iránt érzett csodálatához képest. Eddig csak házon kívül ismerte Madeline-t, utcai ruhában, de ez a mostani egy pompás, otthoni Madeline volt, karcsú szabású, sárga selyemruhában.

A tapintat és könnyed modor csodájának látta a lányt, ahogy az belevitte a vendégeket valamibe, amit vidámságnak neveztek. És volt is szüksége a tapintatra, mert doktor Norman Brumfit is megjelent a vendégek között, és a doktor az ilyen estéken eredeti és csintalan szeretett lenni. Megjátszotta most is, hogy meg akarja csókolni Madeline anyját, ami az öreg hölgyet alaposan megijesztette, aztán illetlen néger dalokat énekelt, a diáklányok egy csoportja előtt pedig azt fejtegette, hogy Georges Sand viselt dolgai nagyon is megbocsáthatok, mert jótékony hatást gyakoroltak tehetséges emberekre, és mikor a hölgyek ezen megbotránkoztak, büszkén kifeszítette a mellét, és csillogtatta a pápaszemét.

Madeline gondozásába vette a doktort.

- Doktor Brumfit - csicseregte neki -, maga borzasztó tudós ember, és én néha az angolórákon egyszerűen odavagyok magáért, de sokszor meg úgy viselkedik, mint egy rosszul nevelt kisfiú, és én most nem akarom, hogy ugrassa a lányokat. Legjobb lesz, ha segít nekem behozni a szörbetet, higgye el, ez a legokosabb, amit tehet.

Martin imádnivalónak találta a leányt, viszont gyűlölte Brumfitet, amiért neki jutott a nagy kiváltság, hogy eltűnhetett Madeline-nal a lakás fülkeszerű konyhájába. Igen, Madeline az egyetlen ember, aki őt, Martint, megértheti. Itt, ahol láthatólag mindenki Madeline-t akarta megkaparintani, annyira, hogy Brumfit már szinte férji melegséggel sugároztatta rá a mosolyát, Martin számára a lány sokszorosan értékesnek látszott, mindenesetre olyasvalakinek, akit feltétlenül bírnia kell.

Azzal az ürüggyel, hogy segít neki elrendezni az asztalokat, egy pillanatra egyedül maradt a közelében, és odasúgta a lánynak:

- Istenem, milyen szép maga!

- Örülök, hogy egy kicsit csinosnak talál.

És akkor Madeline, az egész világ imádatának tárgya, megajándékozta kegyével.

- Eljöhetek magához holnap este?

- Igen... Talán.

3

Egy fiatalember életrajza ez, aki semmilyen tekintetben nem volt hős, és önmagát az igazság keresőjének tekintette, noha egész életén át botladozott, visszafelé csúszkált, és beleragadt mindenféle útjába eső mocsárba; nem lehet azt mondani, hogy Martin szándékai Madeline Foxszal szemben minden tekintetben „tisztességesek” lettek volna. Martin nem volt Don Juan, hanem egy szegény medikus diák, és még jó pár évig kellett várakoznia, amíg megkereshet annyit, amennyi a megélhetéséhez szükséges. Arra nyilvánvalóan nem gondolt, hogy házassági ajánlatot tegyen. Hanem mint hasonló helyzetben a legtöbb szegény és tüzes fiatalember, mindent megkívánt, amit talán megkaphat.

Mikor a lány lakása felé sietett, Martin tele volt a kaland várakozásával. Elképzelte, hogy a leány enged neki, és érezte máris, amint Madeline keze végigsiklik az arcán. Aztán meg óva intette önmagát:

„Ne bolondozz! Lehet, hogy nem lesz semmi a dologból. Ne képzelj mindenfélét, hogy aztán csalódj egy nagyot. Hátha összeszid, mert valamit elmafláskodtál tegnap este. Hátha álmos lesz, és jobb szeretné, hogy inkább el se jöttél volna..."

Mindezt azonban pillanatig se gondolta komolyan. Becsöngetett, a leány nyitotta ki az ajtót, utánament az üres halion át, és vágyakozott, hogy megfogja a kezét. Belépett a túlságosan kivilágított nappali szobába, és ott találta Madeline édesanyját, tömören és szilárdan, mint egy piramis, és láthatólag végérvényesen, mint a naptalan tél.

Persze természetes, hogy az anya udvariasan kimegy a szobából, és alkalmat enged neki a hódításra.

Az anya azonban nem ment ki.

Mohalisban, a látogatóba járó fiatalemberek számára, este tíz óra volt a távozás illendő ideje, de Martin nyolc órától negyed tizenkettőig harcolt Foxnéval; kétféle nyelven beszélt vele, egy hallható nyelven és egy néma, de annál dühösebb tiltakozás nyelvén, mialatt Madeline épp csak hogy ott volt a szobában, üldögélt és csinos volt. Foxné hasonló néma beszéddel felelgetett Martinnak, míg végre a szoba levegője egészen sűrű lett kettőjük antagonizmusától, közben pedig úgy tettek, mintha az időjárásról, az egyetemről és a zenithi közúti közlekedésről beszélgetnének.

- Igen, azt hiszem, előbb-utóbb bevezetik, hogy a kocsik húszpercenként induljanak - mondta Martin fontoskodva.

(Az ördög vigye el, hát mért nem megy már aludni? Éljen! Már csomagolja azt az átkozott kötést! De várjunk csak! Hogy a mennykőbe! Csak új gombolyagot vesz elő?)

- Ó, igen, biztos megjavul előbb-utóbb a közlekedés - mondta Foxné.

(Fiatalember, én ugyan keveset tudok magáról, de azt hiszem, maga nem arra való ember, hogy Madeline együtt járjon magával. Mindenesetre, épp ideje volna, hogy végre hazamenjen.)

- Ó, igen, biztosan megjavul. Sokkal jobb lesz a közlekedés - így Martin.

(Tudom, hogy túl sokáig maradok, és azt is tudom, hogy maga is tudja, de nem törődöm vele.)

Lehetetlennek látszott, hogy Foxnét meg ne törje ez a szívós kitartás. Martin később megpróbálkozott a gondolatátvitellel, az akaraterő és a hipnózis praktikáival, és mikor legyőzetve fölállt a helyéről, az asszony még mindig ott ült, rendíthetetlen nyugalommal. Nem valami melegen búcsúztak. Madeline kikísérte az ajtóig, és egy pompás fél percre egyedül maradt vele.

- Úgy szerettem volna, olyan nagyon szerettem volna, ha magával beszélgethetek!

- Tudom. Sajnálom. Majd máskor - suttogta a lány.

Martin megcsókolta. Viharos csók volt, és nagyon édes.

4

Csokoládézsúrok, szánkótúrák, korcsolyázások és irodalmi összejövetelek, amelynek egy újságírónő volt a díszvendége - a társadalmi rovat vezetője a zenithi Advocate Times-ban Madeline belevetette magát a mulatságos, de rendkívül fárasztó szórakozások orgiájába, Martin pedig követte engedelmesen és belül forrongva. Úgy látszott, hogy a leánynak nem mindig sikerült elegendő férfit összeterelnie, úgyhogy az irodalmi estélyre Martin odavonszolta a dühöngő Clif Clawsont is. Clif káromkodott.

- Ez a legátkozottabb állatkert, amiben valaha megfordultam.

Mégis kincset hozott magával az irodalmi estről: meghallotta, hogy a lány Martykának hívja Martint, a kedvenc becenevén. Ez sokat ért. Clif attól fogva szintén Martykának nevezte barátját, és mindenkit beavatott a dologba, úgyhogy Martin a Gömböc és Irving Watters is Martykának szólította. Este, mikor Martin feküdni készült, Clif azt károgta:

- Hú, most már biztos, hogy feleségül veszed. Ez a leány aztán beletalált a célba. Kilencven lépésről, hiba nélkül beletalált egy csinos, fiatal orvosdoktorba! Jól kinézel majd a tudományos céljaiddal, ha ez a szoknya rászorít, hogy folyton mandulákba kukucskálj. Afféle kékharisnya ez, barátom. Mindent tud az irodalomból, csak éppen olvasni nem szokott. Most még nem rossz a külseje, de majd meghízik jó kövérre, akár az édesmamája.

Martin erre mindenfélét mondott, amit mondani szükségesnek érzett, és végül is kijelentette:

- Ő az egyetlen lány az egész továbbképzőben, akiben van egy kis élet. A többiek csak ülnek és fecsegnek, Madeline viszont remek összejöveteleket rendez.

- Csókolózó összejöveteleket is?

- Ugyan, kérlek, hallgass már! Először is figyelmeztetlek, hogy megharagszom... Mi ketten csak afféle fatuskók vagyunk, de Madeline Fox, ő bizonyos tekintetben olyasforma, mint Angus Duer. Csak most érzem, hogy mi mindent nem tudunk: zenét meg irodalmat, igen, és szépen öltözni. Nekünk sem ártana, ha egy kicsit jobban öltözködnénk!

- Hisz én is épp ezt magyarázom! Csinál belőled egy frakkos alakot, te meg majd rámész a pénzre, és mindent arra diagnosztálsz, hogy belőle gazdag özvegy lehessen. Mondd, hogy eshettél bele ebbe a ravasz kis nőcskébe? Hol itt a kontroll?

Clif ócsárlásai addig ingerelték Martint, hogy most már ne csak ravasz és kapzsi érdeklődéssel nézze Madeline-t, hanem dramatikus meggyőződéssel a házasságra is vágyakozzék.

5

Kevés nő bírja ki sokáig, hogy ne akarja megjavítani a hozzá tartozó férfit. Ez pedig annyit jelent, hogy valakit - bármilyen is legyen - megváltoztatni másmilyenné. Az olyan munkátlan, művészszellemű hölgyek, mint amilyen Madeline Fox is volt, egy napig sem tudnak meglenni javító szándékok nélkül. Abban a pillanatban, amikor a mohó Martin kimutatta, hogy izgatják a leány bájai, Madeline mindjárt nekiment a ruháinak, a bársonynadrágjának, puhagallérjának és furcsa, ócska nemezkalapjának, aztán a szavajárásának és az irodalmi ízlésének, mégpedig friss és pártfogói buzgalommal. Az a könnyed mód, ahogy mondani tudta: „De hisz mindenki tudja, hogy Emerson volt a legnagyobb gondolkodó" - annál jobban ingerelte Martint, minél erősebb ellentétben állt Gottlieb fojtott türelmével.