Gárdonyi Géza

Dávidkáné

Fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-051-4

I.

A mezőn egy lovas ember haladt. Ballagó lépésekben vitte a ló Kőrös városa felé. A lovason fehér szűr volt, a fején meg felgyűrt karimájú posztó-süveg. Arca a mellére kókadozott. Aludt.

A ló is, mintha aludna: lomhán, bólingató fejjel lépegetett a város felé. Egyszer aztán megállott, és beleharapott az út szélén zöldelő harmatos lapuba.

A lovas akkor fölemelte a fejét.

Fiatal parasztlegény. Azt lehetne mondani, Napoleonhoz hasonlít. De bolondság volna az ilyen összehasonlítás, mert ebben az időben, mikor ez a legény Kőrös városa felé igyekezik, Napoleonnak még az öregapja sincs a világon. Az esztendő száma: 1650.

A legény tehát fölébredt, és megrántotta a kantárt.

– Hajnalodik, – mondotta, ahogy a vörösödő égre nézett.

És nyújtózkodott, és ásított.

Aztán hozzáverte a sarkát a lova oldalához, s a ló tovább poroszkált a város felé.

A vetéseket szántások váltották fel. Aztán egy hervadt kukoricásföld következett. Öles magas elszáradt kukorica. Tavalyról maradt úgy. A gazdája vagy nem akarta felszántani, vagy hogy más vidékre költözött a török elől.

Május-végi időben, mikor minden zöldül, éktelenség volt nézni azt a lábon maradt kukorica-górét. Dehát abban az időben lehetett olyat látni másfelé is.

A lovas odaért. Egy kékruhás parasztnő lépett ki a kukoricásból.

– Bácsi! – mondotta, – az Isten áldja meg, kisérjen be a városba.

És csöndesen hozzátette:

– Jó reggelt agyonisten.

Fiatal, fehérarcú leány volt. Fehérebb arcú, mint a parasztleányok szoktak lenni, és szomorú.

– Jó reggelt, – felelte a legény.

Megrántotta a lova kantárát, és lassúbb lépésekre fogta. Szótlanul mentek. A legény rápillantott olykor a leányra, szép világos barna hajára, piros csizmájára.

– Én ösmerlek ám téged, – szólalt meg egyszer.

És megpödörte a bajuszkáját.

A lány csodálkozva nézett a legényre.

– Ismer kend?

– Ismerlek, – felelte mosolyogva a legény, – Tegzös Ilona a te neved.

– Az. Dehát honnan ismer kend? Én kendet sohasem láttam.

A legény megint elmosolyodott:

– Láttál biz engem lelkem, csakhogy elfelejtettél. Én bizony megismertelek volna még ötven esztendő mulva is, a szemedről.

Kék szeme volt a leánynak, és a szemöldöke fekete. De hogy a szemöldöke közel volt a szeméhez, valami különös mélytekintetű szemnek látszott.

– Hát hol láttam kendet?

Már ő is mosolygott. Hogy megváltoztatta az arcát ez a mosolygás! A tavaszi kék ég mosolyog így a fehér felhők közül.

– Együtt jártunk mink lelkem az iskolába. Egy telet jártunk együtt. Csakhogy akkor te hét esztendős voltál, én meg tíz. Most én húsz esztendős vagyok, te meg tizenhét.

– Annyi, – felelte a leány.

– Hát nem emlékszel Kis Andorra? Engem nevettek az egzámenen, mikor azt mondtam, hogy három az Isten.

– Most már emlékszek. Adott nekem egyszer almát.

S barátságosan, melegen nézett a legényre. Ahogy mellette lépegetett, meg is himbálta karcsú derekát.

– Kend a Harangöntő Kisnek a fia.

– Az, – felelte a legény pislogva.

Az ébredő nap széles fényküllőt lövelt fel az égre. A legény leszállott a lováról és gyalog haladt tovább a leány mellett.

– Milyen takaros leány lett belőled, – mondotta. – Ha úri ruhában volnál, beillenél úri kisasszonynak.

A leány mosolygott, de mingyárt el is komolyodott utána.

– Bár volnék világ legcsúfabbja, – szólt búsan, fájdalmasan – hogy ne volna undokabb nálam a varangyos béka se.

– Hát miért! Mi a bajod?

– Máma esküszök Dávidka Ferenccel.

– A nyakatlan Dávidkával?

– Azzal a nyomorék-formával.

– Máma?

– Máma.

A legény fejet csóvált.

– Hallod ez furcsa.

– Úgy-e, hogy kendnek is furcsa. Csak az apámnak nem furcsa, meg az anyámnak.

– Apád? Hiszen neked már nem élt akkor az apád.

– Nem él már az anyám se. Buda Lőrinc nevelt föl engem, az is ad férjhez.

A legény megállt, mintha mellbe vágták volna.

– Buda Lőrinc? Hát él még Buda Lőrinc?

– Él. Ő most a bíró.

– És ott lakik a templom mellett?

– Ott.

A legény szemében komolyság sötétlett. Azonban csakhamar ismét vidám arccal szólott a leánynak:

– A szemed az oka, Ilona.

– Tudom, – felelte lesütött szemmel, búsan a leány. – A gyerek is hozzám kívánkozik az anyja öléből, ha ránézek. Valami rossz szemmel vert meg az Isten... oh uram bocsá... még bizony megvakulok, ha ilyeneket mondok.

És elmosolyodott.

– Honnan jösz most? – kérdezte a legény.

– A szőlőből.

– Pánczél Örzsétől.

– Honnan gondolja, hogy attól?

– Hát honnan jöhetne máshonnan az ilyen keserves szívű leány! Mit mondott a boszorkány?

– Azt mondta, hogy csak menjek hozzá.

– Mást is mondott.

– Ni hogy vallat!

A legény vállat vont:

– Ne mondd meg, ha nem akarod.

Szótlanul mentek tovább. Aztán a leány mégiscsak megszólalt:

– Hát azt mondta, hogy hamarosan özvegységre jutok.

– A manót.

– A boszorkány belenézett valami vizes tálba, és azt nézte ki onnan, hogy Dávidka a földben éri meg az esztendő fordulását.

A leány körülnézett:

– De ne mondja ezt el Andor senkinek.

A város kapujához értek. A kapu már tárva volt. Ilonát beeresztette a kapus szó nélkül, Andornak elébe tartotta a szakálas alabárdot.

– Idevaló vagyok én is, – mondotta a legény.

– Nem ösmerlek, – felelte a kapus.

– Idevaló Komádi bácsi, én ismerem, – szólt a leány.

A Komádinak nevezett város kapusa idegenül nézett borzas szemöldökei alól a legényre. A szűrt nézte, amely rózsásabb volt, mint a kőrösi szűrök. És futó pillantást vetett a legény süvegére és csizmájára is.

– Kis Mátyásnak a fia vagyok, – magyarázta boszusan a legény, – a Harangöntő Kisnek.

– Akit fölakasztottak?

– Annak.

Komádi csodálkozva nézett. Hümmentett. Lebocsátotta a földre a feketült vasú alabárdot és rátámaszkodott az állával.

A leány már akkor elsietett. Kis Andor csak a szoknyája lebegését látta, ahogy egy kerítés mellett besurrant.

A legény a kapushoz fordult:

– Él-e még, – kérdezte, – az öreg özvegy Gombos Jánosné?

– Gombos Jánosné?

– Az. Az apám húga.

– Az apád húga?

– Az no, – szólt türelmetlenül a legény, – az apámé, akit felakasztottak.

És éles nézéssel metszette át a kapus otromba bámulását.

– Él, – felelte Komádi.

S lóértő szemmel nézte végig a legény paripáját.

– Ott lakik még a felső soron?

– Ott.

A legény megbillentette a süvegét és tovább ballagott.

A piacon már rakodtak az árús asszonyok. A kapukon innen-onnan ökrös szekerek jöttek elő. Néhol az udvarokon aprómarhát etettek az asszonyok.

A legény meg-megállt és nézett. Néha egy ház előtt állt meg, néha egy fa előtt. A templom előtt is megállt és a lépcső oldalkövét nézte, egy nagy márványkövet, amelynek fényes háta visszatörte a nap sugarait.

– Itt csúszkáltam, – szólt a kőre mélázva a legény.

Mit nézett rajta! Azt, hogy a kő nem olyan nagy, mint amekkorának ő az emlékezetében tartotta. Ő bizony kétszer akkorának tudta, pedig hát a kő nem változhatott.

A ló rátette az állát a legény vállára.

– Megyünk, megyünk te bolond, – szólt a legény.

S megveregette a lónak a pofáját.

A városháza előtt megint megállott. Két gatyás ember ült ottan a csupasz földön. Keze-lába mind a kettőnek kalodában, s előttük két karón két kis vörös makrapipa, jeléül, hogy a bűnhődők dohányszívásban találtatódtak.

Az egyik még aludt. A másik fölemelte a fejét, és reggeli kedvetlenséggel mordult a legényre:

– No mit bámulsz? Emberen esik ez, nem ökrön!

A legény tovább haladt a két hosszú házsor között. Egy háznál aztán megállott. Vén háromágú eperfa árnyékolta azt a házat, mintha keresztfa volt volna valamikor s az változott volna élőfává.

A ház maga alacsony, régi nádtetős. Éppen olyan, mint a többi száz meg száz parasztház: két ablak az utcára, a többi az udvarra; a padláslyukon paprika-füzér; az udvaron gémes kút; hátul félszer meg istáló. Csak éppen, hogy a kapuk betüi változtak. Az eperfás háznak a kapuján a két bevésett betű:

K. M.

A legény benézett a léckerítésen át az udvarra.

A kútnál egy kékruhás öregasszony mosta az arcát. Egy lompos fehér kutya mordult a kapu felé. Az asszony kinyomta a vizet a szeméből, és odanézett.

– Juli néném, – kiáltotta a legény, – eresszen be, Juli néném!

Mert a kapu zárva volt még.

Az asszony ahogy az előbb levette a két kezét a szeméről, azonmód fölemelve tartotta még a füle mellett, és bámult azon arca-vizesen, mindenképpen látóra erőltetve ráncos vén szemeit.

– Én vagyok, Juli néném, – szólt ismét a legény. – Én vagyok: Kis Andor.

Az asszony akkor hirtelen beletörülte az arcát a kötényébe és a kapuhoz sietett. Félretaszította a fanyelvet, és visszahátrált.

– Andor! Te vagy Andor?

– Én, én no, – szólt a legény.

Belépett és a lovát is behúzta maga után.

Az udvaron aztán kezet csókolt az asszonynak. Megcsókolta az arcát is.

– Seregeknek ura! – álmélkodott könnybe áradó szemmel az asszony. – Jaj édes lelkem! mingyárt elájulok!

– Azt pedig ne tegye, – felelt mosolyogva a legény. – Nincs miért.

– Hát honnan jösz? Hát élsz te? Azt hittem a török vitt el!

És összecsapta a kezét, majd a nyakába borult a legénynek, összevissza csókolgatta.

– Gyere beljebb lelkem. Jaj édes fiam te, csakhogy megkerültél! A lovadat gyere kössük be az istálóba. Jaj de megnőttél kedves virágszálam! De szépen fölemberedtél lelkem!

Aztán megfordult és a kapu felé szaladt:

– Szomszédok! Dávidka! Bozsó! – kiáltotta.

De a legény megragadta a karját:

– Ne hívjon senkit, néném. Majd később.

Bementek hát a házba. Az asszony kenyeret, szalonnát és égett bort tett az asztalra, és ismételten csodálkozott:

– Hát honnan jösz, honnan?!

– Apámtól, – felelte a legény, a kenyérből kanyarítva, – magának megmondhatom, hogy az apámtól jövök.

– A másvilágról? – kérdezte elszörnyedve az asszony, – a másvilágról jösz?

A legény már evett. Csak a fejével intett tagadón. Aztán nagyot nyelt, ivott a kancsóból és nyugodtan szólott:

– Az apám nem halt meg.

– Nem halt meg? Hiszen felakasztották. Horváth hadnagy akaszttatta fel a Gombosék szőlejében.

– Hát az igaz, hogy felakasztották, – felelte a legény, – de azért nem halt meg.

– Nem halt meg! Uram Isten, mit beszélsz te összevissza? Bolond vagy-e? Meg vagy te bolondulva! Jézus Mária!

– Azt beszélem, – felelte nyugodtan a legény, – ami igaz. Maguk csak annyit tudnak, hogy az apám fölcsapott hajdunak, és lovat lopott; és hogy Horváth hadnagy éppen a szőlők alatt járt, mikor az apámat megfogták, aztán mingyárt fel is köttette.

– Egy kajszibarackfára.

– Arra. De nem lett volna szabad felakasztaniok, azt mondja az apám. Még a tyúklopóra is törvényt látnak előbb.

– Mink is azt mondtuk.

– Hanem hogy abban az időben sok volt a lézengő ember, hát a hadnagy mingyárt agyon is verette, akit megfoghatott.

– Most is olyan pogány.

– Hát aztán rosszul kötötték-e fel, vagy hogy eloldozta valaki, azt maga az apám se tudja. Csak annyit tud, hogy egyszercsak fölébredt a fa alatt és nem látott maga körül senkit se. Csak az Isten csillagait látta az égen. Én akkor éjjel kint háltam a tornácon. Az apám felköltött és magával vitt a kerten át. Egész éjjel mentünk.

– Hát így vesztél el lelkem.

– Így. Apám attól tartott, hogy ha mégegyszer megfogják, hát mégegyszer felakasztják. Azért vitt engem magával.

– És hova vitt?

– Messzire van innen az a hely, néném. A Tisza egyik kis szigetén vontuk meg magunkat. Apám ott nevelt fel. Most is ott van.

– És miből éltetek?

– No bizony, ne gondolja, hogy orzásból. Apám akkor szent fogadást tett a szegedi fekete Szűz Mária lábánál, hogy soha többet míg él, nem nyúl a máséhoz. Halász lett. Engem becsületben nevelt és csak most, hogy eljöttem, most beszélte el, micsoda vétkes életet hagyott itt Kőrösön.

– És most is halász?

– Most is. Kunyhóban lakik télen-nyáron a szigeten. Mikor el-elfogyott a kenyerünk, halat vittem be a városba és eladtam.

– Istenem, Istenem, – szólt a könnyeit törülgetve az öreg asszony, – de szeretném látni. Azóta már az is megöregedett.

– Fehérre, – felelte a legény.

Elvégezte a reggelizést. Fanyelű bicskáját a mellénye zsebébe tette.

– Ne beszéljen erről senkinek se néném, – szólott komolyan. – Mondja inkább, hogy a törökök vittek el engem, és hogy megkerültem. Hanem én álmos vagyok. Éjjel jöttem.

– Feküdj le lelkem. Ágyat bontok.

A szomszédból muzsikahangok szálltak át. A cigányok igazgatták a hegedűiket. Egy cimbalom hangolása pengett olykor belé.

– Itt lakodalom lesz, – szólt az öregasszony. – Dávidka Feri esküszik. De talán azért tudsz aludni.

– Ne bontson ágyat, – mondta a legény. – Sohasem aludtam ágyban.

Azzal végigdobta a karoslócán a szűrét, és ráfeküdt.