A mű eredeti címe:

Parmy Olson: Supremacy: AI, ChatGPT, and the Race That Will Change the World

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.
All rights reserved.

Copyright © Parmy Olson, 2024

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Roboz Gábor, 2025

Minden jog fenntartva; a mű részletei sem közölhetők, és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978 615 698 309 1

Megjelent a BookLab Kiadó gondozásában, 2025-ben

A BookLab Kiadó a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Dufka Hajnalka

www.booklab.hu

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Greff András

Szakmailag lektorálta: Kovács Gergely

Tördelés: Kedves László

Borítóterv: Szabó Balázs

A borítóillusztráció Jacques-Louis David: „Napóleon átkel az Alpokon” című festményének felhasználásával készült.

A könyv megjelenését az ACE Network támogatta.

A kiadó könyveit megrendelheti kedvezménnyel

a booklab.hu webáruházban.

Maninak

TARTALOM

Előszó a magyar kiadáshoz

Prológus

I. AZ ÁLOM

1. A középiskola hőse

2. Nyerni, nyerni, nyerni

3. Az emberiség megmentése

4. Építsünk jobb agyat!

5. Ki utópiát szeretne, ki pénzt

6. A misszió

II. A LEVIATÁNOK

7. Játék rengeteg pénzből

8. „Minden szupi, szuper”

9. A Góliát-paradoxon

III. A SZÁMLÁK

10. Igenis a méret a lényeg

11. A Big Tech nélkül nem megy

12. Mítoszrombolók

IV. VERSENGÉS

13. Helló, ChatGPT!

14. Közeleg a vég

15. Sakk-matt

16. Monopóliumok árnyékában

Köszönetnyilvánítás

Források

Név- és tárgymutató

ELŐSZÓ A MAGYAR KIADÁSHOZ

Amikor megalapítottam az ACE Networköt – akkor még SpaceNET néven –, és kitaláltam az „Innovate together” mottót, nem arra gondoltam, hogy majd a semmiből előállunk valami világmegváltó találmánnyal, mint amilyen ma az MI. Nem volt kézzelfogható, kész termékünk, csak a kollégáink szaktudása, kreativitása és elhivatottsága. A mottó inkább arról szólt – és szól ma is –, hogy hiszünk az együttműködés erejében. Arra törekszünk, hogy ügyfeleinkkel és partnereinkkel közösen, nyitott gondolkodással, több szempontból vizsgálva a helyzeteket, találjuk meg a legjobb megoldásokat, fedezzünk fel új utakat. Úgy gondolkodunk, hogy minden feladat egyben lehetőség is: tanulni, tapasztalatot szerezni, fejlődni és a végén mindig kicsit jobbnak lenni a tegnapi önmagunktól.

Azért tartom fontosnak, hogy ez a könyv a magyar közönséghez is eljusson, mert egy olyan innováció történetét meséli el, ami alapjaiban formálja át az életünket. Lenyűgöz, ahogy részletgazdagon, izgalmasan, sok példával és kitekintéssel tárja fel a történéseket. Eközben a szerző nem akar véleményt formálni: inkább kérdez, vizsgál, elgondolkodtat. Jó érzés látni, hogy a legnagyobb sikerek mögött nem a gyors profit hajszolása és a rövid távú haszonszerzés vágya áll, hanem az alkotás öröme, az értékteremtésre törekvés és az a hit, hogy a világon hagyhatunk valami maradandót.

Külön élmény volt számomra bepillantást nyerni abba, hogy mennyi kitartás, elhivatottság és – igen! – mennyi szerencse kellett ahhoz, hogy ez a folyamat célba érjen. Egyszerre inspiráló és tanulságos látni, ahogy az elképzelésekből kézzelfogható valóság születik. És az is érdekes, hogy mennyi hasonlóság van azzal, ahogy „kicsiben” kell egy céget alapítani, vezetni, fejleszteni.

Parmy Olson közérthető és lebilincselő kötetét jó szívvel ajánlom laikusoknak is, mert túlmutat a technológia történetén. Mindazoknak szól, akik keresik az inspirációt, akik meg akarják érteni, hogyan születnek a nagy áttörések. Kiderül belőle, hogy a valódi innováció mögött mindig ott van az ember: a kíváncsiság, a versengés, az együttműködés és a belső hajtóerő. Kedves olvasó, ha valaha elgondolkodtál azon, hogy egy apró ötletből hogyan lehet valami, ami megváltoztatja mindannyiunk életét, akkor ez a könyv választ adhat a kérdéseidre – és talán újakat is ébreszt benned.

Ez az első előszó, amit valaha írtam, és őszintén szólva egy kicsit izgultam is. De szerencsére itt volt mellettem az MI, és segített összeszedni a gondolataimat. Nélküle is megszületett volna ez a szöveg – csak valószínűleg úgy hangzana, mintha jegyzeteltem volna egy unalmas meeting közben. Azt gondolom, ebben mindenképpen nagy segítség az MI, hogy olyan területeken, témákban is segít alkotni, ahol a mondandó, a tartalom, a cél megvan, de hiányzik a finomhangolás, a díszlet, a precíz megfogalmazás. Biztosan komolyan át fogja alakítani a ma ismert világunkat, de bízom benne, hogy elsősorban pozitív irányban, az emberiség érdekében teszi.

Ligárt András,

az ACE Network alapítója
és cégvezetője

PROLÓGUS

Miután kézbe vesszük ezt a könyvet, és beleolvasunk, talán eltűnődünk, hogy ember írta-e egyáltalán.

Semmi gond. A szerző nem veszi zokon.

Ez a gondolat két évvel ezelőtt senkinek sem fordult volna meg a fejében. Manapság azonban a számítógépek olyan cikkek, könyvek, illusztrációk és programkódok előállítására képesek, amelyeket lehetetlennek tűnik megkülönböztetni az emberek által létrehozott tartalmaktól. Emlékszünk még, George Orwell 1984 (Nineteen Eighty-Four) című könyvének disztópikus jövőjében milyen „regényírógépek” és popslágergyártó „verscsinálók” voltak? Ilyesmik korunkban már léteznek, és a fejleményre olyan rövid idő alatt került sor, hogy még nem is igazán térhettünk magukhoz. Sok mai szellemi munkát végző joggal töpreng el rajta, hogy vajon egy-két év múlva is meglesz-e még az állása. Több millió képzett szellemimunka-vállaló került a létbizonytalanság helyzetébe. Számtalan tehetséges, fiatal illusztrátor már azon vacillál, hogy egyáltalán érdemes-e beiratkoznia valamilyen művészeti iskolába.

Hátborzongató, hogy a változás milyen gyorsan zajlott le. Tizenöt éve írok már a technológiaiparról, eddig azonban egyszer sem voltam szemtanúja, hogy valami a mesterséges intelligenciához hasonló sebességgel fejlődött volna. Miután 2022 novemberében a nyilvánosság számára is elérhetővé tették a ChatGPT-t, olyan újfajta MI, vagyis mesterséges intelligencia fejlesztésére irányuló versengés kezdődött, amely nemcsak feldolgozza az információkat, hanem elő is állítja. Akkoriban még a különböző MI-eszközök inkább csak suta képeket tudtak generálni kutyákról. Manapság azonban már fotorealisztikus képeket készítenek például Donald Trumpról, amelyeken még az elnök arcbőre is olyan életszerűnek látszik, mintha valódi fotókat néznénk.

Számos MI-fejlesztő szerint ez a technológia azzal az ígérettel kecsegtet, hogy utat nyit előttünk valamiféle utópisztikus jövőbe. Mások úgy gondolják, civilizációnk összeomlását hozhatja el. Valójában a sci-fiket idéző forgatókönyvekben gondolkodva észre sem vesszük, milyen alattomos módon ássa alá az MI a társadalmakat, hiszen egyre szélesebb körben terjeszti a rasszizmust, fenyegetést jelent a különböző kreatív szakmákra, és így tovább.

E mögött a láthatatlan erő mögött olyan vállalatok állnak, amelyek a saját kezükbe vették az MI fejlesztését, és egymással versengve arra törekszenek, hogy a lehető legszélesebb körű hatást fejthessék ki. Csillapíthatatlan növekedési vágy fűti őket, ezért különböző kiskapukat használnak ki, és félrevezetik a felhasználókat a termékeikkel kapcsolatban, vagyis igencsak megkérdőjelezhető szándékú szereplőkként formálják az MI jövőjét.

Soha korábban nem voltak még a történelmünkben olyan rendkívüli hatalommal rendelkező és annyi ember életét befolyásolni képes szervezetek, mint korunk techóriásai. Az internetfelhasználók 90%-a a Google-lel keres rá információkra a weben, és a számítógépezők 70%-a Microsoft-szoftvert használ. De az említett vállalatok még ezekkel a számokkal sem elégedettek. A Microsoft igényt tart a Google 150 milliárd dolláros keresőmotor-üzletére, a Google pedig a Microsoft 110 milliárd dolláros felhőbizniszére vetett szemet. Háborúskodásukhoz hozzátartozik, hogy mindkét vállalat ellopja mások ötleteit, így a mesterséges intelligencia jövőjét lényegében csupán két ember: Sam Altman és Demis Hassabis alakítja.

Az egyikük vézna, higgadtan beszélő, késő harmincas vállalkozó, aki edzőcipőben jár irodába. A másik késő negyvenes sakkbajnok, aki a játékok megszállottja. Mindketten rendkívül intelligens, karizmatikus vezetők, akik olyan ígéretes víziókat vázoltak fel a mindenható MI-ről, hogy az emberek szektákat idéző áhítattal álltak be mögéjük. Mindketten azért tartanak ma ott, ahol, mert megszállottjai a győzelemnek. Altmannak köszönhetjük a ChatGPT-t. Hassabisnak pedig, hogy ilyen gyorsan megvalósult. A két vezető története nem csupán a jelenleg is folyó versengés kereteit határozta meg, hanem a ránk váró kihívásokat is, többek között, hogy valamiképpen rendeznünk kellene az MI kapcsán felmerülő morális kérdéseket, miközben a technológia továbbra is techóriások kezében marad.

Amikor Hassabis megalapította a DeepMindot – vagyis a világ első vállalatát, amely az emberekhez mérhetően intelligens MI létrehozását tűzte ki célul –, a vezető vállalta a rizikót, hogy szakmai körökben közröhej tárgya lesz. Tudományos felfedezéseket szeretett volna tenni az élet eredetével, a valóság természetével és különböző betegségek gyógyíthatóságával kapcsolatban. „Először oldjuk meg az intelligencia kérdését, aztán meg fogjuk tudni oldani az összes többit” – jegyezte meg egyszer.

Néhány évvel ezután Altman ugyanilyen ambícióval indította útjára az OpenAI-t, de ő nagyobb hangsúlyt fektetett rá, hogy technológiájával javítson az emberiség gazdasági körülményein. Az volt a célja, hogy segítsen „mindannyiunknak magasabb életszínvonalon élni” – magyarázta nekem. – „Ebből lehet az emberiség valaha volt legnagyszerűbb találmánya, és olyan dolgokat is megvalósíthatunk vele, amelyek mostanáig messze túlestek a lehetséges határán.”

Altman és Hassabis tervei nagyobb ambícióról árulkodtak, mint a Szilícium-völgy legelszálltabb látnokainak víziói. Olyan erős MI-t szerettek volna kifejleszteni, amely képes gyökeresen átalakítani az emberi társadalmat, és idejétmúlttá teszi a gazdaság és a pénzügyi rendszer korábbi formáit. A technológia megannyi ajándékáért pedig mindössze két embernek, Altmannak és Hassabisnak kellene hálásnak lennünk.

Miközben az emberiség talán utolsó nagyszabású találmányán dolgoztak, mindketten szembesültek a kínzó kérdéssel, hogy miként lehet irányítás alatt tartani egy ilyen léptékű technológiát. Eleinte úgy vélték, hogy a Google-höz és a Microsofthoz hasonló techóriások kezébe nem kerülhet, ezek a szereplők ugyanis az emberiség jólléte helyett a profitot tartják szem előtt. Ezért az Atlanti-óceán két szemközti oldalán éveken át a sötétben tapogatódzva igyekeztek úgy felépíteni a kutatólaborjaikat, hogy egyfelől óvón körbebástyázzák az MI-jüket, másfelől garantálják, hogy minden tettét a jó szándék vezérli majd. Hangzatos ígéretet fogalmaztak meg, hogy lelkiismeretes őrzői lesznek az MI-nek.

Ugyanakkor mindketten szerették volna megnyerni a versenyt. Ahhoz pedig, hogy kifejlesszék a történelem legjelentősebb szoftverét, rengeteg pénzre és számítási kapacitásra volt szükségük, úgyhogy a Szilícium-völgyben kötöttek ki. Idővel mindketten arra jutottak, hogy mégiscsak szükségük lesz azokra a bizonyos techóriásokra. Miközben egyre nagyobb sikereket értek el a szuperintelligens MI létrehozásáért folytatott versenyben, innen-onnan különös, új ideológiák kezdték befolyásolni őket, és lassan elkanyarodtak nemes céljaiktól. Átadták a technológia feletti irányítást egyes vállalatoknak, amelyek villámgyorsan piacra dobtak MI-eszközöket lényegében szinte teljesen a szabályozó hatóságok felügyelete nélkül. Ennek pedig súlyos következményei lettek. Mivel az MI sorsára kevés szereplőnek volt befolyása, csak korlátozott mértékben alakult ki verseny, így egészen újfajta módokon kezdtek behatolni az emberek privát szférájába, és a bőrszínnel és nemekkel kapcsolatos előítéletek is új formában kezdtek terjedni. Már most ott tartunk, hogy ha nőkről készült képek generálására kérünk egy népszerű MI-szoftvert, szexi és lengén öltözött lányokat kezd el mutogatni nekünk; ha fotorealisztikus képeket rendelünk tőle egy vezérigazgatóról, fehér férfiak jelennek majd meg a kijelzőnkön; ha bűnözőkről készült képet állíttatunk elő vele, fekete férfiakat fogunk látni. Az ilyen eszközök pedig egyre inkább meghatározzák a közösségi médiában elénk kerülő tartalmakat, az okostelefonjainkat és az igazságszolgáltatási rendszereinket, miközben a kelleténél kisebb hangsúlyt helyezünk arra, hogy milyen mértékben képesek formálni a közvéleményt.

Az Altman–Hassabis-páros vetélkedéséről eszünkbe juthat egy kétszáz évvel ezelőtti rivalizálás, amely során két vállalkozó, Thomas Edison és George Westinghouse ment ölre egymással. Mindketten szerették volna megvalósítani az álmukat, hogy ők biztosítsanak elektromosságot több millió ember számára. Mindketten feltalálókból lettek vállalkozók, és mindketten tisztában voltak vele, hogy a jövőben a modern világ az ő technológiájukra épül majd. A kérdés csak az volt, melyiküké diadalmaskodik. Végül Westinghouse hatékonyabb sztenderdje lett a világon a legnépszerűbb. Az úgynevezett áramháborút azonban nem ő nyerte meg, hanem a General Electric.

Miután Altman és Hassabis a saját érdekeiket néző vállalatok felől érkező nyomás hatására egyre nagyobb léptékű és befolyású eszközöket fejlesztett ki, a techóriások győzedelmeskedtek, bár a versengés célja ezúttal az emberi intelligencia újrateremtése volt. Mostanra pedig látványos fejetlenség állt be az MI-fejlesztés területén. Az ígéret szerint a generatív MI használatával hatékonyabbak leszünk, és a ChatGPT-hez hasonló eszközökkel egy szempillantás alatt hozzáférhetünk majd rengeteg hasznos információhoz. De minden innovációnak ára van. A különböző vállalkozások és kormányok egy egészen újfajta valósághoz kénytelenek egyre inkább alkalmazkodni, amelyben napról napra nehezebb eldönteni, melyik kép valós és melyik „MI által generált”. A cégek egyre több pénzt fektetnek MI-szoftverekbe, hogy megválhassanak az alkalmazottaiktól és növelhessék a nyereségüket. Emellett egyre több fogyasztói MI-eszköz kerül a piacra, ami korábban példátlan személyes megfigyelést tesz lehetővé.

A könyvem második felében bővebben is szó lesz az efféle veszélyekről, de előbb kifejtem, hogyan jutottunk el idáig, és hogyan gyűrte maga alá a kapitalizmus két lángelme vízióit, akik eredetileg jó szándékkal fejlesztették az MI-t. Altman és Hassabis története egyfelől az idealizmusról, másfelől a naivitásról és az egóról szól, de azt is látványosan illusztrálja, hogy a technológiai óriáscégek és a Szilícium-völgy buborékjában lényegében lehetetlen az emberi erkölcs mércéi szerint cselekedni. A mesterséges intelligencia útját egyengetve mindketten borzasztóan nehéz helyzetbe navigálták magukat, tudatában annak, hogy ha nem akarunk helyrehozhatatlan károkat okozni az emberiségnek, felelősen kell bánnunk ezzel a technológiával. Ugyanakkor a szinte isteni tudással felruházott MI fejlesztése kizárólag a legnagyobb techvállalatok erőforrásainak segítségével valósulhatott meg. Azt a célt tűzték ki maguk elé, hogy javítanak az életkörülményeinken, de aztán még nagyobb hatalomhoz juttatták ezeket a piaci szereplőket, így pedig hagyták, hogy az emberiség jólléte és jövője annak a harcnak a végkimenetelén múljon, amelyet a vállalatok a világ feletti uralomért vívnak. Lássuk, milyen út vezetett idáig!

I.
AZ ÁLOM

1. FEJEZET A középiskola hőse

Sam Altman tisztában volt vele, hogy jobban tenné, ha befogná a száját. A Missouri állambeli St. Louis konzervatív fellegvárának lakói alapvetően nem beszéltek arról, melegek-e vagy heteroszexuálisok. Miközben Amerika többi részén már kezdtek egyenlő jogokat biztosítani a melegeknek, Altman középnyugati szülővárosa a 2000-es évek elején lemaradásban volt: lakosai körében még mindig bűnnek számított, ha valaki azonos neművel osztotta meg az ágyát. Az Altmanhoz hasonló kamaszok, akik melegnek gyanították magukat, jellemzően a hallgatásban találtak menedékre. Őt azonban más fából faragták. Neki ki kellett nyitnia a száját. Nem mintha azt akarta volna, hogy mindent tudjanak róla, hanem mert ha beszélt a témáról, akkor küldetéssé formálhatta.

Altman az a fajta középiskolás volt, akiről mintha varázslatos módon lehullottak volna a ráaggatni kívánt címkék. Egyszerre volt kockákat idézően eszes és karizmatikus, mint a nagymenő sportolók. Irodalomórai dolgozataiban dicséretesen utánozta Faulkner összetett stílusát, matekórákon pedig még a függvénytanban is megcsillogtatta tudását. Aztán becsobbant a vízbe, hogy nagyhangú kapitányként utasítgassa vízilabdacsapata tagjait, hazaérve pedig órákon át nyüstölt számítógépes játékokat a barátaival – és akkor is ő irányított mindent. Vacsoránál az űrutazásról és az űrrakétákról kockult az öccseivel, Maxszel és Jackkel, majd társasjátékozás közben – az egyik kedvencük a Samurai volt – is magát jelölte ki vezetőnek. Az élet rengeteg területén szerette kézben tartani a gyeplőt.

Altman középosztálybeli zsidó családban nőtt fel, édesanyja, Connie bőrgyógyász volt, édesapja, Jerry pedig ügyvéd. Utóbbi többek között azon dolgozott, hogy megfizethető legyen a lakhatás St. Louisban, és hogy helyreállítsák a műemlék épületeket. Apja tevékenysége meghatározó volt abban, hogy Altman érzékennyé váljon a társadalmi problémák iránt. Később is élénken emlékezett a napra, amelyen Jerry bevitte az irodájába, és azt mondta neki, hogy még ha nincs is ideje segíteni valakinek, „akkor is meg kell valahogy oldania”.

Altmanba elképesztő mértékű önbizalom szorult – többek között azért, mert a négy gyerek közül ő volt a legidősebb a családban –, emellett pimaszság is, amellyel sokak tiszteletét elnyerte. Már akkor nyíltan beszélt a szexuális irányultságáról, amikor a többi korabeli gyerek és a kilencvenes évek második felében élő fiatalok inkább titokban tartották az orientációjukat. Beleállt valamibe, amit sok középnyugati egyenesen károsnak tartott, és elérte, hogy menőnek tűnjön, részben, mert segíteni szeretett volna a hozzá hasonlóknak.

Ez a meggyőződés az internetezés miatt alakult ki benne. Miután egyre gyakrabban jelentkezett be az America Online (AOL) webportálra, rájött, hogy sok hozzá hasonló fiatal él a világon. Az AOL csetszobái a maguk módján csodálatos közeget jelentettek. A bejelentkezéshez csak annyi kellett, hogy az ember végighallgassa a világhálóhoz csatlakozó modemje jellegzetes tárcsázóhangját – ez volt lényegében a „kézfogás” –, majd az elromlott CB-rádiókat idéző recsegést. Aztán létrejött a kapcsolat, a felhasználó szívverése pedig a megannyi lehetőség és csetszoba láttán felgyorsult. Itt, egy számítógép képernyője előtt ülve izgalmas emberekkel lehetett beszélgetni, akik talán a világ túlfelén éltek. A csetszobák olyan néven futottak, mint „Strandbuli” vagy „Reggelizőklub”. Némelyik nagyobb közösség túl zajos volt, tele ijesztő arcokkal, de ha valaki a kisebb közösségeknek szentelt szobákat választotta – amilyen például a „Kiskedvenckedvelők”, az „X-akták-rajongók” és a „Melegek és leszbikusok” volt –, általában összefüggőbb beszélgetésekben találta magát.

Ezek a szobák az Altmanhoz hasonlók számára valóságos mentőövet jelentettek. Egy virtuális név álcája alatt el lehetett rejtőzni, és meg lehetett beszélni másokkal, hol vannak LMBTQ-barát helyek. Altman ezekben a csetszobákban megélhette, milyen is tartozni valahová a világban, pedig a valóságban könnyen érezhette magát kívülállónak. „Amikor rátaláltam az AOL csetszobáira, nagyot fordult velem a világ – emlékezett vissza később egy The New Yorker-portrécikkben. – Tizenegy-két éves korban kimondottan káros titkolózni.”

Az AOL-csetszobák olyan fontosak voltak az LMBTQ-közösség számára, hogy 1999-re – amikor Altman tizennégy éves volt – már körülbelül a harmaduk kifejezetten melegtémák köré szerveződött. Altman anyját alaposan felkavarta, amikor tudomást szerzett fia szexuális irányultságáról. Gyermeke mindig is „uniszexuálisnak és techsrácnak tűnt” a szemében – nyilatkozta az imént említett portrécikkben –, ugyanakkor gyakran kilógott a kategóriákból. Például vegetáriánus volt egy olyan amerikai vidéken, ahol mindenki húst sütögetett a kertjében. Megszállottan érdekelték a számítógépek, de egyáltalán nem volt remetealkat, még csak nem is viselkedett furcsán társaságban. És míg mindenki más a kilencvenes évek popslágereiért rajongott, ő klasszikus zenét hallgatott.

Az Altman házaspár különc kamasza a John Burroughs nevű elit magániskolában folytatta tanulmányait St. Louis külvárosában. Az intézménynek volt egy tágas, fákkal teli campusa, és kifejezetten azzal a céllal gondozta diákjai tehetségét, hogy ezáltal „hozzájáruljanak az emberi társadalom fejlődéséhez”.

Altman annyi vezetői szerepet vállalt, amennyit csak tudott. Ő lett a vízilabdacsapat kapitánya, az évkönyv szerkesztője, és még beszédeket is tartott az iskolai gyűléseken. Barátkozott a tanári karral, miközben időnként hajlítgatta egy kicsit a szabályokat, hogy felkavarja az állóvizet. Az éves őszi nagy sportesemény előtti gyűlésen például Altman és vízilabdás csapattársai letépték magukról a ruhájukat, így nagy üdvrivalgás közepette a Speedo úszónadrágjukban vigyorogva álldogáltak a színpadon.

Ezért aztán bajba került az iskola sportvezetőjénél, ahelyett azonban, hogy elengedte volna a dolgot, és elpanaszolta volna a barátainak vagy akár egy másik tanárnak, a sarkára állt, és egyenesen a legfelsőbb szintet kereste fel. Bekopogott a korábban irodalomtanárként dolgozó, szelíd természetű Andy Abbott igazgatóhoz. Az idős férfit már jó ideje lenyűgözte a hórihorgas, sötét hajú, kíváncsi kamasz, aki rendszeresen beugrott hozzá, hogy bedobja néhány ötletét, vagy elpanaszoljon neki valamilyen igazságtalanságot, amelyről cikket tervezett írni a diáklapba.

Abbottnak feltűnt, hogy a fiatalember mennyire nem ijed meg a tekintélytől. Amikor csak az igazgató meghozott valamilyen népszerűtlen döntést, amely hatást gyakorolt más tanulókra, Altman rögtön felvette a megváltó szerepét. „Ilyenkor gyakran ellenkezett – emlékezett vissza Abbott igazgató –, és okosan tette.” A halk szavú oktató a mai napig úgy véli, hogy „Altmannál zseniálisabb gyerekkel nem találkozott”.

Ennek a hiteles hozzáállásnak – azzal együtt, hogy Altman képes volt őszintén viselkedni és sebezhetőnek mutatni magát – nagy szerepe volt benne, hogy később a fiatalember eredményesen tudjon szívességeket kérni a technológiaipar és a kormányzat nagy hatalmú szereplőitől, a sajtó bizonyos befektetőitől, valamint a világ legbefolyásosabb vezérigazgatóitól. Megfontoltságról és határozottságról árulkodó viselkedése láttán sokan döntöttek úgy, hogy támogatni fogják aktuális, nagyszabású vállalkozását. Idővel egy életre megtanulta, hogy a hatalmi pozícióban lévők hozzásegíthetik az embert, hogy megvalósítsa az elképzeléseit, ahogyan Abbott igazgató is tette vele a középiskolában.

Altman nagy sulis projektje arról szólt, hogy fel akarta építeni az AOL-csetszobákban talált hálózatot a valóságban. Áthágta az intézmény szabályait, és megkapta az igazgató áldását, hogy létrehozza az iskola első LMBTQ-támogatói csoportját. Olyan volt ez, mint valamiféle titkos hálózat, amely révén a diákok segítséget kérhettek vagy megismerkedhettek a rokon lelkekkel. Egy év leforgása alatt körülbelül tizenkét diák csatlakozott a kezdeményezéshez.

Altman azonban nem érte be ennyivel. Elkezdett kilincselni a tanárainál, hogy rakjanak ki bizonyos matricát a szobájuk ajtajára, amellyel jelzik, hogy a meleg diákok náluk biztonságban vannak. Altman így próbált szövetségest faragni belőlük. Végül megalapította a Meleg–Heteró Szövetséget, hogy ezzel is felhívja a figyelmet a melegek jogaira.

Egy nap pedig úgy döntött, a reggeli iskolai gyűlésen felrázza a közösségüket. Mielőtt a diákok helyet foglaltak volna az aulában, nemrég alapított csoportja segítségével kinyomtatott számokat tartalmazó lapokat helyeztek el a székeken. Miután odalépett a mikrofonhoz, az egyes számokon ülőket megkérte, hogy álljanak fel. „Nézzetek körül – mondta, miközben hatvanan felálltak. – Itt és most csak minden tizedik diák állt fel. Ilyen arányban vannak az iskolában meleg diákok.”

Hatásos performansz volt, de valami akkor sem klappolt. Többen is hiányoztak a közönségből, és történetesen mindannyian az iskola keresztény klubjának tagjai voltak. Altman később tudta meg, hogy tudatosan bojkottálták a részvételt azzal, hogy otthon vagy a termükben maradtak. Pipa lett, hogy ennyien akadályozták a célja elérésében, ezért berontott Abbott igazgatóhoz, és követelni kezdte, hogy ezeket a keresztény diákokat írják be aznapra hiányzónak.

„Nincs abban semmi káros, ha fel szeretnénk hívni valamire a figyelmüket” – érvelt Altman. Nem volt asztalborogató alkat, de beszéde és szigorú arckifejezése elárulta, hogy ezúttal nagyon feldühödött.

„Egy ideig próbáltam védeni a többi diák álláspontját is – emlékezett vissza Abbott. – De utólag végiggondolva úgy látom, valószínűleg neki volt igaza.”

Altman kemény leckével távozott az iskolából: lehet bármilyen ambiciózus ötletünk, mindig lesznek, akik utálnak. Úgy tudjuk megoldani a problémát, hogy kerítünk valamilyen hatalmi pozícióban lévő szövetségest, és támogatói hálózattal vesszük körbe magunkat.

Altmant rövidesen felvették a rangos Stanfordi Egyetemre a kaliforniai Szilícium-völgy szívében, ahol számtalan zseniális szoftvermérnök és technológiai vállalkozó népesítette be a napsütötte környéket különböző startupjaival. Bár Altman is érdeklődött a programozás iránt, és felvételt nyert az informatikai képzésre, a nyurga tizennyolc éves srác nem bírt megmaradni egyetlen tantárgy mellett. Minden lázba hozta. Felvett egy rakás bölcsész- és kreatívírás-kurzust is.

Az iskolán kívül rendszeresen utazott közel félórákat délebbre, hogy olyan órákat vegyen, amelyekkel megalapozta leendő életét világszerte elismert vállalkozóként. Gyakran pókerezett órákon át egy népszerű San José-i kaszinóban, ahol folyamatosan fejlesztette pszichológiai készségeit. Ez a kártyajáték lényegében arról szól, hogy szemmel kell tartanunk másokat, és időnként félre kell vezetnünk őket a nálunk lévő lapokkal kapcsolatban. Altman egy idő után olyan profin blöffölt és olvasta ellenfelei testbeszédét, hogy hamarosan már javarészt saját zsebből tudta fizetni egyetemi élete költségeit. „Annyira szerettem a pókert, hogy ingyen is szívesen játszottam volna – árulta el később egy podcastben. – Mindenkinek ajánlom, aki többet szeretne tudni a világ, az üzlet, az emberi gondolkodás és viselkedés működéséről.”

Altman már az eredeti képzésében elkezdett foglalkozni azzal a területtel, amelyen keresztül később átformálta a világunkat. Kutatónak állt a Stanford MI-laboratóriumában, az egyetem hatalmas campusának kis szegletében, amely tele volt különböző kábelekkel és kósza robotkarokkal. A labort nem sokkal korábban nyitották újra, vezetője az enyhe németes akcentussal beszélő, égkék szemű informatikus, Sebastian Thrun volt, aki szakmájában radikális nézeteket vallott. A kutatóknak abba az új fajtájába tartozott, akik nem érték be annyival, hogy egész nap pályázati anyagokat írnak, és várják, mikor veszik őket állományba határozatlan idejű szerződéssel, hanem inkább a techóriásokkal dolgoztak. A Stanford kevesebb mint tíz kilométerre van a Google főhadiszállásától, és Thrunhoz tartoztak a Google X leginkább előremutató, úgynevezett „moonshot” projektjei, amelyek keretein belül önvezető autókat és AR-szemüvegeket (augmented reality, azaz kiterjesztett valóság) gyártottak.

Thrun óráin többek között a gépi tanulásról is szó volt: a számítógépek ezzel a technikával, nagy mennyiségű adat feldolgozásával képesek fogalmakat kialakítani ahelyett, hogy konkrét feladatok elvégzésére programoznák őket. A módszer még úgy is kulcsfontosságúnak bizonyult az MI területén, hogy maga a „tanulás” szó félrevezető volt, hiszen a gépek nem képesek úgy gondolkodni és tanulni, mint az emberek. Thrun felfigyelt a komoly St. Louis-i srácra, akit láthatóan foglalkoztatott, milyen nem szándékolt következmények jelentkezhetnek az MI széles körű használata kapcsán. Mi történik például, ha egy gép valami nem helyénvaló dolgot tanul meg csinálni?

Thrun megtanította a diákjainak, hogy az MI-rendszerek a „célfüggvényüknek” (fitness function) való megfelelés során, más szóval, a céljuk elérése érdekében, kiszámíthatatlan módon is cselekedhetnek. Egy MI-be azt a célfüggvényt is betáplálhatják, hogy a túlélését és a reprodukcióját célozza, ennek ürügyén pedig Thrun szerint előfordulhat, hogy kiirtja a teljes biológiai életet a Földön. Ez azonban nem egyenlő azzal, hogy az MI rossz. Inkább arról van szó, hogy nincs tudatában a tettei súlyának. Szándékai értékelése kapcsán a kézmosást hozhatnánk fel példának. A bőrünkön lévő baktériumokat sem gyűlöljük, nem kimondottan elpusztítani szeretnénk őket. Arra vágyunk csupán, hogy tiszta legyen a kezünk.

Altman sokáig gondolkodott ezen az elképzelésen. Sci-fi-rajongóként szöget ütött a fejébe, hogy talán ezért nem sikerült még soha kapcsolatba lépnünk földön kívüli civilizációval. Lehet, hogy más bolygókon is létrehoztak már MI-t, amely aztán végzett a teremtőivel. Ha ez elkerülhető lenne, valaki kifejlesztette volna a biztonságos MI-t, még mielőtt mások előálltak volna a veszélyes változattal.

A gondolat több mint egy évtizedig érlelődött Altman elméjének hátsó szegletében, és ebből nőtt ki végül az OpenAI. De egyelőre túl nagy falatnak bizonyult. A Thrunhoz hasonló tudósok MI-rendszereket építettek. Az Altmanhoz hasonló stanfordi hallgatók startupokat, amelyekből olyan vállalatok lettek, mint a Google, a Yahoo! és a Cisco. A pályakezdő szakember is ilyesmit szeretett volna. Ehhez azonban szüksége volt valamilyen üzletileg értelmezhető ötletre. Aztán az egyik órájáról kifelé menet megvilágosodott. „Milyen király lenne, ha bármikor megnyithatnánk a mobilunkon egy térképet, amelyen látszik, hol vannak éppen a barátaink” – vetette fel stanfordi diáktársának és barátjának, Nick Sivónak.

Eltűnődött, mi lenne, ha egy ilyen digitális térkép volna egy vállalat elsődleges terméke. Persze tudta, hogy vállalatot alapítani nem egyszerű. Pénzt kell szerezni hozzá kockázatitőke-befektetőktől, és bár ilyenekből a Stanford környékén tucatjával nyüzsögtek, Altman fiatal volt és zöldfülű. Kérdésére az Egyesült Államok túloldalán találta meg a választ, a massachusettsi Cambridge-ben, ahol egy idősebb techmogul ifjú vállalkozóknak indított – az ő szavajárásával – kiképzőtábort. Altman és Sivo beiratkozott a Y Combinator néven ismert három hónapos inkubátorprogramba, és létrehoztak egy startupot. A későbbiek során a Y Combinator lett minden idők legsikeresebb startupfejlesztő programja: összesen négyszázmilliárd dollár értékű techvállalatok alapjait fektették le itt, amilyen az Airbnb, a Stripe és a Dropbox.

Az ekkoriban még csak tizenkilenc éves Altman mit sem tudott minderről. A Szilícium-völgy legtöbb befektetője legyintett a Y Combinatorre, mondván, csak egy komolytalan nyári tábor hekkereknek. A program atyja a negyvenegy éves Paul Graham, a laza rövidnadrágban flangáló informatikai szakember volt, akiből milliárdos lett, miután eladta e-kereskedelmi vállalatát a Yahoo!-nak. Miután ekkora vagyonra tett szert, Graham valóságos szellemi vezetőként tekintett magára, és ebben a minőségében publikált a honlapján esszéket, nem csak a szoftvermágusokat célozva: olyan témákról írt, mint a gazdaság, a gyerekvállalás, a szólásszabadság és a középsulis kockák élete.

A legnépszerűbb eszmefuttatásai azonban – amelyekre az Altmanhoz hasonló srácok olyan áhítattal tapadtak, ahogy mások a népszerű spirituális vezetők megszólalásaira szoktak – a startupok elindításáról szóltak. Graham ezekben újra meg újra kihangsúlyozta, hogy a startup alapítójának személyisége minden másnál fontosabb. Sikeres techvállalat alapításához nem zseniális ötletre van szükség. Elég egy zseniális ember, akire rá lehet bízni a kézben tartását.

„A Google alapötlete például csak annyi volt, hogy csináljanak egy keresőoldalt, ami nem működik szarul” – írta Graham. Aztán tessék, mi lett belőle. Már rég túl vagyunk azon, hogy mindenféleképpen ragyogó elképzelésekre legyen szükség. Az alapítók számítanak, és a legjobbak a hekkerek: vagyis a programozók, akik az újdonságok fejlesztése során készek sutba dobni a hagyományos felfogást. Hekkerként „akár harminchatszor produktívabb lehet valaki annál, amit elvárnak tőle valami random irodai munkában” – írta Graham.

Techvállalatot létrehozni a Szilícium-völgyben ráadásul még hazaszeretetről is árulkodik, ebben ugyanis az Egyesült Államok alapító atyáinak nyers individualizmusa köszön vissza. „A hekkerek természetüknél fogva engedetlenek – írta Graham. – Ez a lényege a hekkerlétnek. És az amerikaiságnak is. Nem véletlen, hogy a Szilícium-völgy Amerikában van, nem Franciaországban, Németországban, Angliában vagy Japánban. Azokban az országokban kínosan ügyelnek rá, hogy ne lépjenek ki az adott keretek közül.”

Graham tanítása szerint már-már egyszerűnek is nevezhető a követendő út. Indítsuk el az általunk elérhető erőforrásokból a vállalatunkat, kezdjünk valamilyen minimálisan életképes termékkel, és idővel optimalizáljuk. Dolgozzunk szűk körben, mert többet érünk el, ha tízen ténylegesen szeretik a termékünket, mint ha ezreknek csak úgy-ahogy tetszik. És nyugodtan hajlítgassuk menet közben a szabályokat. Sőt, mi lenne, ha teljesen újrahuzaloznánk a társadalmat?

Graham gondolatai végül olyan óriási hatást gyakoroltak a Szilícium-völgyben, hogy részben ezeknek köszönhetően terjedt el a közkedvelt bölcsesség, miszerint a startupalapítók víziója szent és sérthetetlen, és büntetlenül tehetik a dolgukat, akár az istenek. Ezért van, hogy a Google és a Facebook alapítói modern kori üzleti autokratákként állíthatták be magukat, gyakran akár a szavazati jogok többségét magukhoz ragadva a vállalatuknál, és időnként különös irányba terelve a működést. (Vegyük példának azt az esetet, amikor a vezetői tanács és a részvényesek ellenkezés nélkül hagyták, hogy Mark Zuckerberg furcsa és költséges döntéssel virtuálisvalóság-vállalatot csináljon a Facebookból.) A kétosztályos részvénystruktúrának köszönhetően a techvilág sok startupalapítója – többek között az Airbnb-é és a Snapchaté – ilyen szokatlan mértékű irányítási lehetőséghez juttatta magát a vállalatában. Graham és mások úgy vélték, indokolt ilyen mértékű hatalommal felruházni az alapítókat. Ha a legokosabb és legtehetségesebb embereknek valamilyen hosszú távú víziójuk van, biztosítanunk kell számukra a szabadságot, hogy megvalósítsák.

Graham felfigyelt Altmanban a jellegzetes hekkerviselkedés jeleire: kivételesen kíváncsi volt, vágott az esze, mert nagyban gondolkodni. És ez még nem minden. Az a kócos kamasz srác olyannyira nem feszengett az idősebbek társaságában, hogy gond nélkül visszaszólt a nála húsz évvel öregebb Grahamnek is. Amikor utóbbi javasolta neki, hogy mivel még csak tizenkilenc éves, várjon egy évet, mielőtt belépne a programjába, Altman kerek perec azt válaszolta, hogy nem vár. Graham egyből megkedvelte.

A Y Combinator többi résztvevőjének zöme szoftvermérnök és programozó volt, beleértve a népszerű online fórumként elhíresült Reddit alapítóit. Graham és felesége, Jessica Livingston az új inkubátorprogramjukban minden startupot hatezer dollárral támogattak – ennyit adott akkoriban az MIT a posztgraduális képzésben részt vevő diákoknak nyárra. Míg a legtöbb kockázatitőke-befektető több millió dollárt dugdosott a startupalapítók zsebébe, Graham azt tanácsolta a programja tagjainak, hogy érjenek el kevesebből többet, és törekedjenek az „éppen csak elég nyereségre”. Lebeszélte őket arról, hogy cégükben jogászokat, bankárokat és PR-osokat alkalmazzanak, és azt javasolta, hogy inkább végezzék el ezeket a feladatokat maguk, az nem kerül annyiba.

Ő maga is törekedett rá, hogy mindig mindent a lehető legkevesebb pénzből valósítson meg. A programban részt vevőknek kedd esténként ő főzött vacsorát – specialitása a csirkeragu volt –, és meghívta a barátait előadónak, hogy meséljenek a fiataloknak a startupokról, miközben Livingston intézte minden újonnan alapított vállalat papírmunkáját.

Altman és korábban említett barátja, Sivo Looptnak keresztelte el a vállalatát, Altman pedig a massachusettsi Cambridge-be költözött, hogy a Y Combinator első irodájában dolgozzon, közel Graham házához. Altman és Graham között szoros barátság szövődött, hasonló ahhoz, amilyet néhány évvel korábban az iskolaigazgatójával ápolt. A pályakezdő, reményteli vállalkozók szemében Graham olyan volt, mint egy spirituális vezető, és általában csak PG-ként hivatkoztak rá. Altman komolyan vette Graham tanításait, és nem úgy gondolkodott, hogy majd szépen meggazdagszik a Looptból, hanem hogy ezzel a vállalattal jobb hellyé tehetik a világot. Egyfolytában a prototípusát bütykölte, instant rámen tésztán és starbucksos jégkrémen élt. Olyan keményen dolgozott, és olyan igénytelenül étkezett, hogy a C-vitaminhiánytól skorbutos lett.

Bár korrekt programozónak számított, a kisfiús arcú Altman igazán üzletembernek volt jó. Egészen kicsit sem esett nehezére felhívni a Sprint, a Verizon és a Boost Mobile vezetőit, és felvázolni nekik nagyszabású vízióját arról, hogyan tervezi megváltoztatni az emberek társasági életét és telefonhasználati szokásait. Halkan beszélt és választékosan fogalmazott – ez utóbbit még a kreatívírás-kurzusainak köszönhette –, és minden igazgatónak elmagyarázta, hogy egy nap az összes mobiltelefon-tulajdonosnak szüksége lesz a Looptra. Akkoriban még nem léteztek alkalmazásáruházak, így a mobilgyártókat kellett meggyőznie arról, hogy telepítsék fel a Looptot az első okostelefonokra. Ezért volt olyan fontos, hogy maga mellé állítsa az érintett cégvezetőket, és mi tagadás, mesterien intézte nemrég alapított vállalata marketinges feladatait. A Sprint, a Verizon, a Boost és még a BlackBerry is belement, hogy feltelepítse a szolgáltatását a készülékeire.

Altman a Y Combinator három hónapos inkubátorprogramjának végére összekalapozott annyi pénzt, amennyivel növekedésnek indíthatta a startupját. Negyedórában bemutatta a Loopthoz kötődő vízióját egy tizenöt fős befektetői közönségnek – amelyet leginkább Graham tehetős barátai alkottak –, aztán felkeresett másokat is, kockázatitőke-befektetőket a Szilícium-völgyben, akik még jobban el voltak eresztve. Több ajánlatot is kapott, és végül elfogadott ötmillió dollárt két jó nevű kockázatitőke-befektető cégtől, amelyek többek között a Google-t, a Yahoo!-t és a PayPalt is támogatták.

Mindezt bezsebelve otthagyta a Stanfordot, és teljes munkaidőben a Loopton kezdett dolgozni. Felvett néhány szoftvermérnököt, és elköltözött velük a kaliforniai Palo Altóba, majd berendezkedett a Sequoia közösségi irodájába. Éjszakába nyúlóan nyüstölték a programkódokat a YouTube-ot megálmodó csapat mellett, aztán átköltöztette a csapatát az első irodájukba Mountain View elit környékére, néhány sarokra a Google főhadiszállásától. Vagyis befészkelték magukat a Szilícium-völgy szívébe.

Az őrült gondolkodók vidékén találták magukat. Az emberek itt nem vállalatokat alapítottak, hanem birodalmakat. Vagy a technológia és a tudomány határterületén igyekeztek felépíteni valamit. Ha valaki tudományos kutatást szeretett volna folytatni például az Alzheimer-kórról, akkor valamelyik keleti parti vagy európai egyetemre volt érdemes beiratkoznia. Ha viszont az öregedés visszafordítása érdekelte, akkor a Szilícium-völgyben volt a helye.

A régió egyik legfőbb vonzereje az itt kialakult kapcsolati hálóban rejlett. Az ember bármelyik nap összefuthatott egy helyi eseményen valakivel, aki aztán segíthetett belendíteni a projektjét. Ha például a kaliforniai Woodside-ban lévő Buck’sba ment reggelizni, láthatta a Yahoo! társalapítóját joghurtos gyümölcsöt falatozni ugyanannál az asztalnál, ahol nem sokkal korábban Elon Musk tartotta az első befektetői megbeszélését a PayPalhoz. Ha a San Franciscó-i Battery Club Musto Bárjába ugrott be italozni, kiszúrhatta a vendégek között a Facebook egyik alapítóját.

Altman hamar megtalálta a helyét a Szilícium-völgy programozókból, befektetőkből és vállalatigazgatókból álló közösségében. Aki tudta, hogyan kell betagozódni ebbe a modern kori elitklubba, nagyobb eséllyel lett később milliárdos. Altmannak olyannyira jól ment az ismerkedés, hogy a megfelelő kapcsolatok kialakításának köszönhetően 2008-ban már be is mutathatta a Looptot az Apple rangos éves fejlesztői konferenciáján. A fiatal, vékony vállalkozó farmernadrágban, valamint egy zöld és egy pink pólóingben állt a közönség elé – így leginkább valamilyen gyerekműsor vezetőjére emlékeztetett –, és kifejtette nekik, hogy a Loopt lenne a világ legnagyobb közösségi térképes szolgáltatása. „Értünk ahhoz, hogy ott találjunk kincsre, ahol másoknak nem sikerül” – jelentette ki a közönségre meredve, és szinte még csak el sem mosolyodott.

A felszínen minden ragyogónak tűnt. A mélyben a Loopt azonban nem muzsikált olyan jól. Kevesen szerették volna Altman digitális térképe segítségével elérni a barátaikat. A lelkes vállalkozó teljesen meg volt győződve róla, hogy minden fiatal mobiltelefon-tulajdonos ugyanúgy szeretne találkozni a barátaival, ahogy ő. Valójában azonban túl nagy erőfeszítést igényelt így összehozni egy kocsmai találkozót a haverokkal vagy beszervezni egy idegent a kosárlabdameccsre, amikor egy kijelzőn keresztül is kommunikálni lehetett velük. A 2000-es évek végét írtuk, az emberek sokkal inkább a Facebookon és a hozzá hasonló közösségimédia-felületeken érték el egymást. A Facebook pedig nagyságrendekkel gyorsabban növekedett, mint a Loopt. Máris több százmillió aktív felhasználóval büszkélkedhetett, míg a Looptra alig ötmillióan regisztráltak.

Az sem segítette az ügyet, hogy a Loopt kapcsán nem csak pozitív sztorik keringtek. Altmant egy évvel a vállalat alapítása után felhívta régi iskolaigazgatója, Andy Abbott. Elmesélte neki, hogy egyre több szülő kényszeríti a gyerekeire a Loopt használatát, hogy így szerezzen tudomást aktuális hollétükről, és az egyikük a minap odatelefonált az iskolának egy kirándulás idején, hogy jelezze, a buszuk a megengedettnél gyorsabban hajtott. „Most nézd meg, mit tettél” – háborgott Altman egykori mentora a telefonban, és csak félig viccelt.

Ráadásul Altman ennél keményebb sztorikat is hallott. „Aggasztó visszajelzéseket kaptunk különböző női közösségektől” – ismerte be egy alkalommal. Bizonyos férfiak arra kötelezték a feleségüket, hogy telepítsék fel a Looptot a telefonjukra, hogy mindig tudhassák, a párjuk hol jár éppen. Ezek szerint Altman találmányának nem rendeltetésszerű használata ijesztő és potenciálisan veszélyes lehetőségeket rejtett magában. „De már dolgozunk a megoldáson” – tette hozzá gyorsan. A Loopt felhasználói később már hazudhattak aktuális tartózkodási helyükről. A fenyegetett helyzetben élő nők, akik éppen bevásárolni voltak, beállíthatták az alkalmazásban, hogy valójában otthon tartózkodnak.

Sok vállalkozó bizonyára tagadta volna az applikáció nem rendeltetésszerű használatával kapcsolatos problémákat, Altman azonban a jelek szerint közvetlenül szeretett volna foglalkozni velük. Kamaszkorában egy életre megtanulta, hogy a titkolózással csak rosszul jár. Sokkal jobb nyílt lapokkal játszani. Egy nap felhívta Jessica Lessin, aki akkoriban a The Wall Street Journal elkötelezett technológiai újságírójaként dolgozott, hogy a Loopt adatvédelemmel és nem rendeltetésszerű használattal kapcsolatos problémáiról kérdezze. Legnagyobb meglepetésére – az újságíró egy később publikált beszámolója szerint – Altman olyannyira szívesen beszélt a kényes témáról, hogy aztán e-mailben elküldött Lessinnek egy hosszú dokumentumot, amelyben az applikációja használata során felmerült rizikókat taglalták.

Ebben a gesztusban sokan talán máris egy karrier végét látták, pedig valójában agyafúrt PR-fogásról, fordított pszichológiai manőverről volt szó, amelyet Altman a későbbiekben is újra meg újra bevetett. Olyan látványosan foglalkozott a munkája kapcsán felmerülő aggályokkal, hogy azzal térdre kényszerítette a kritikusait és a Lessinhez hasonló újságírókat. Nem volt mivel vádolni, mert lényegében nagy betűkkel felírta magára a vádakat. Szinte túlságosan is tisztességes vállalkozónak érződött – bár tegyük hozzá, talán az lett volna tisztességes, ha a különösen sebezhető emberek zaklatására is használható applikációnak egyszerűen beszüntetik a működését.

Végül a felhasználók elvégezték helyette a piszkos munkát. Altman elszámolta magát azzal kapcsolatban, hogy az embereket mennyire érinti majd kényelmetlenül, hogy megosszák másokkal tartózkodási helyük GPS-koordinátáit. „Ebből megtanultam, hogy ha a felhasználók valamit nem akarnak megtenni, akkor nincs az az isten, hogy megtegyék” – nyilatkozta később.

Ennek ellenére a húszas évei során megszállottan igyekezett növekedésre bírni a Looptot. Az iPhone új push értesítéseit kihasználva felhívta a felhasználók figyelmét rá, hogy kezdjék el használni a Loopt csetfunkcióját. Segítette a hirdetőket, hogy „villámajánlatokat” küldhessenek a Loopt felhasználóinak. Az alkalmazás minden egyes fejlesztési köréről úgy beszélt, mintha az valami kasszarobbantó siker lett volna. „Elképesztő fogadtatásban részesült” – fogalmazott az egyik 2010-es interjújában. De az applikációja valójában éppen csak elevickélt. 2012-re még mindig csak pár ezer ember használta rendszeresen. Ennyit a birodalomépítésről. A technológiai startupok döntő többségéhez hasonlóan a Loopt is a földbe állt.

Ebben a technológiai startupvilágban minden alapító végső célja, hogy az ötletéből több milliárd dollár értékű vállalat nőjön ki, vagy hogy el tudja adni azt egy nagyobb halnak több milliárd dollárért. Egyre nehezebb lett megőrizni a függetlenséget: a legtöbb startupot egyben lenyelték a techóriások, például a Google és a Facebook. Ha pedig egy alapító sikeresnek bizonyult, az így befolyt pénzből gyakran új céget alapított, és elölről kezdte a folyamatot, mint egy hagyományos vállalkozó, aki az egyik projektje után már mozdul is a következőre. A Loopt búcsúja azonban finoman szólva sem sikerült látványosra. Altman 2012-ben körülbelül negyvenhárommillió dollárért adta el egy ajándékkártyákat gyártó vállalatnak, és az összegből éppen csak ki tudta fizetni a befektetői és alkalmazottai felé felhalmozott tartozásait.

Akkor és ott dönthetett volna úgy, hogy lelép a Szilícium-völgyből, csakhogy a Loopt bukása éppen azt a mély meggyőződést táplálta benne, hogy valami még nagyobb szabású ötlet megvalósítására hivatott. Korábban is előfordult már, hogy egy-egy techtitán a kudarc romjain bóklászva újabb álmokat szőtt. Elon Muskot körülbelül tíz évvel korábban menesztette a PayPal vezetői bizottsága. Okult a tapasztalatból, és azt a következtetést vonta le, hogy semmi kedve megint valami felszínes projekten dolgozni, amilyen egy fizetési szolgáltatás a fogyasztók részére. „A következő hozzám kötődő vállalatnak hosszú távon valamilyen pozitív hozadékának kell lennie” – nyilatkozta egy interjúban. Néhány évvel később pedig ennek szellemében cselekedett. Összeismerkedett a Tesla alapítóival, és azon kezdett dolgozni, hogy megmentse az emberiséget a klímaváltozás egzisztenciális fenyegetésétől.

Ha San Francisco exkluzív Battery Clubjában elhajítunk egy okostelefont, legalább három olyan vendéget eltalálunk vele, aki a világ megmentésén fáradozik. A Szilícium-völgy számtalan vállalkozója hitt már benne, hogy az ő appja segíteni fog az emberiségen, és bár néhányan tényleg milliók által rendszeresen használt termékekkel vagy szolgáltatásokkal rukkoltak elő, sokuknak csak a messiáskomplexus jutott. A régióban uralkodó innovációfókuszú szemlélet csak még jobban ráerősített erre a megváltókultuszra, amelynek mélyén ott találjuk Graham korábban idézett elképzelését is arról, hogy mindent az alapítók tudnak legjobban. Rengetegen vélték úgy, hogy aki bekerül az innovatívan gondolkodó hekkerek elit csoportjába, nemcsak szoftvermérnöki problémákkal számolhat le, hanem az emberiséget hosszú évek óta sújtó társadalmi krízisekre is megoldást talál.

Altman azért akarta a Loopton keresztül összehozni a felhasználókat, mert úgy látta, hogy erre van szükségük. Addigra már mindenki folyton a kijelzőjére tapadt, ész nélkül görgetett, és szórta a lájkokat a különböző közösségimédia-felületeken, így az emberek közötti kapcsolatteremtésben egyre inkább a mennyiségi szempont érvényesült. Altman valami tartalmasabbal szeretett volna kísérletezni. Talán olyasvalamit akart adni az embereknek, amiről nem tudták, hogy szükségük van rá. Az Apple üzleti modellje évek óta erre épült, és a Szilícium-völgyben mindenki pontosan ezt a titkot szerette volna megfejteni.

Altmannak tehát újra el kellett merülnie a startupközegben, újra be kellett csomóznia magát a Szilícium-völgy kapcsolati hálójába. Ennek köszönhetően forrt össze a neve a későbbiek során azokkal a vállalatokkal, amelyek a világjobbítás szándékát tűzték zászlajukra. Altmanból szép lassan egykori mentorai még elmélyültebb utódja lett, miközben visszakanyarodott ahhoz, amit a Stanfordi Egyetem MI-laborjában kotyvasztott. Így pedig még nagyszabásúbb célt kezdett hajszolni: szerette volna megmenteni az emberiséget a rá leselkedő egzisztenciális fenyegetéstől, majd olyan anyagi bőséget vágyott elhozni a Föld lakóinak, amilyet még nem látott a világ.

2. FEJEZET Nyerni, nyerni, nyerni

A Theme Park című 1994-es számítógépes játék nyitó képernyőjét sikítások, egy hullámvasút robaja és egy vásári orgona csörömpölése festi alá. Aztán kirajzolódik előttünk egy tágas pixelfüves terület, amely csak arra vár, hogy benépesítsék óriási hamburgereknek mintázott ételkioszkokkal és hullámvasútpályákkal, amelyek észvesztő magasságokba kapaszkodnak fel. A játékosoknak a park igazgatójaként minél több nyereséget kell termelniük.

A Theme Parkot nem középkorú játékfejlesztők készítették, akik az üzleti világban való érvényesülésre szerették volna felkészíteni a gyerekeket, hanem egy sötét hajú, észak-londoni kamasz fiú, bizonyos Demis Hassabis (a vezetéknevében a második szótag a hangsúlyos). A srác munkamorálja a szilícium-völgybeli vállalkozókét idézte, és megszállottan érdekelték a játékok. Évekkel azelőtt, hogy a csúcskategóriás MI-rendszerek kifejlesztésének egyik éllovasaként megismerte a világ, a fenti szimuláción keresztül tanulta meg a cégigazgatás alapjait. A világmodellezés visszatérő eleme lett későbbi munkásságának, amelynek során az embereknél is intelligensebb gépek építésén dolgozott.

A Theme Park játékosai kezdetben körülbelül kétszázezer dollárral gazdálkodhatnak, ennyiből kell felépíteniük az egyes attrakciókat és fizetniük a dolgozóikat. Bevételt a jegyek, ajándéktermékek és fagylalt árusításából, valamint a vidámparkokból jól ismert célba dobálós játékokból befolyt összegből lehet szerezni. Ha nem veszünk fel elég karbantartót, az attrakciók előbb vagy utóbb lerobbannak, ha pedig kevés a biztonsági őr, bűnözők lepik el a helyszínt. Ha ki akarjuk spórolni a cukrot a fagyiból, a látogatóink inkább nem is adnak ki rá pénzt. Ha nem emelünk fizetést, a beosztottaink sztrájkolni kezdenek, és egyezkednünk kell a bérezésről. Bár a Theme Park fejlesztésekor Hassabis mindössze tizenhét éves volt, ám ezzel a szimulált beruházás-haszontermelés rendszerrel a valós üzletelés világának aprólékosan kidolgozott mását sikerült felépítenie. Olyan addiktív játékkal rukkolt elő, amely 1994-es piacra kerülése után tizenötmillió példányban kelt el.

A számítógépes játékok akkoriban szökőárként lepték el az Egyesült Királyságot és az Egyesült Államokat. A helyi gyerekek dopaminszintje az egekbe emelkedett ezekben a digitális világokban, ahol például Tini Nindzsa Teknőcökként kellett harcolniuk görgetős játékokban, vagy terepjárókat irányítaniuk hepehupás földutakon. Hassabis azonban úgy vélte, a legjobb számítógépes játékok a valós élet szimulációit kínálják. Az istenjátékokban teremthettünk és pusztíthattunk egyaránt. Ezekben nem egyetlen karaktert (például Super Mariót) irányítottunk, hanem több ezer virtuális karakter sorsáról gondoskodtunk, tájakat alakítottunk ki, és egy teljes civilizáció fejlődését tartottuk kézben. Felépíthettünk városokat, amelyeket aztán sújthattunk természeti katasztrófákkal, vagy menedzselhettük egy napi több száz látogatót befogadó vidámpark működését.

Az ilyen játékok egyfelől remek kikapcsolódást nyújtottak, másfelől tanulni is lehetett belőlük sok mindenről, a vállalkozások irányításától kezdve az univerzum titkainak felfedezéséig. Lehettek ezek azonban bármennyire szórakoztatók, Hassabist végül inkább az a vágy kerítette hatalmába, hogy ezeken keresztül kifejlesszen valamiféle szuperintelligenciát, amelynek segítségével feltárhatja az emberi tudat rejtélyeit.

Az ilyen nagy léptékű kérdések iránti elhivatott érdeklődés még a tudósok között is ritka, és csak akkor érthetjük meg, Hassabisban miért alakult ki, ha végiggondoljuk élete történetét. Gyerekkorában ő is egyfajta rejtély volt a környezete számára, elvégre egyedüli matekzseni volt egy bohém kreatívok alkotta családban. Édesanyja, Angela hitbuzgó baptista volt, aki Szingapúrból emigrált az Egyesült Királyságba, leendő férjét az észak-londoni vendéglátó családjában ismerte meg. A szabadelvű, görög-ciprusi férfit Costas Hassabisnak hívták. Kettejükben mintha semmi közös nem lett volna, mégis összeházasodtak, és lett három gyerekük, elsőként Demis. Costas az évek során állásról állásra vándorolt – dolgozott többek között tanárként és játékbolti eladóként –, és tíz költözésen voltak túl, mire Hassabis betöltötte a tizenkettőt.

Addigra már mindenki számára világos volt, hogy ő más, mint a többi gyerek. Négyévesen legyőzte az apját és a nagybátyját sakkban, és hatéves korára szinte mindenkit lesöpört a pályáról a helyi sakkbajnokságokon, pedig akkor még párnát vagy telefonkönyvet kellett tenni a székére, hogy elérje az asztalt. Hamar megtanult olvasni, és minden érdekelte, de leginkább a játékok kötötték le. Amikor az apja időnként olyan társasjátékokkal állított haza, amelyekből hiányzott néhány elem, ő valahogy mindig pótolta ezeket, aztán az öccsével és húgával játszott velük.

Az igazi áttörés azonban csak később jött. Tíz évvel azelőtt, hogy Sam Altman felfedezte volna az AOL-csetszobák kilencvenes évekbeli világát, Hassabis egy még kezdetlegesebb technológiába ugrott fejest, a fekete háttereken mozgó bumszli pixelek világába. 1984-ben, mindössze nyolcéves korában egy sakkversenyen nyert pénzből vásárolt magának egy ZX Spectrum 48-ast. Az egyik legelső személyi számítógépként ismert masinának drabális fekete billentyűzete volt, amelyet rá lehetett kötni a tévékészülékre, és szalagos kazettákról színes grafikákat lehetett lejátszani a képernyőn.

Hassabis beszerzett egy rakás könyvet a programozásról, és autodidakta módon megtanult játékokat fejleszteni a Spectrumra. Lefekvés előtt gyakran elindított a gépen valamilyen számítást, aztán aludni ment. Másnap reggelre pedig a Spectrum elvégezte a munkát. A szemében ez valóságos revelációnak minősült. A kognitív munkát sikerült kiszerveznie a Spectrumnak. A számítógép mintha az elméje meghosszabbításaként működött volna.

Hassabis teljesen rákattant a programozás kevesek által ismert világára, és rövidesen vett magának egy nagyobb kapacitású Commodore Amiga 500-ast. Ehhez az ormótlan, fehér kütyühöz tartozott egér és monitor is, és ezen kezdtek el programozást tanulni az osztálytársaival. Programkódokat írtak, amelyekkel kezdetleges színes grafikákat varázsoltak a képernyőre, így próbálva lemásolni az aktuális kedvenc játékuk egy jelenetét. Hassabis pedig gyakran felül akarta múlni a barátait, és egyre bonyolultabb projektekbe vágott bele. Időnként szétszedte a számítógépét, bütykölt rajta, aztán újra összerakta. Fejlesztett egy digitális sakkot, az öccse, George tesztelte neki.

Még mindig a sakk volt Hassabis kedvenc időtöltése, világbajnok szeretett volna lenni. Az édesanyja támogatta ebben, el is kezdte vele az otthon tanulást, hogy a fiúnak több ideje jusson a játékra. Hassabis az iskolai szünetekben különböző sakktornákra járt, és kitartóan fejlesztette magát. Később azt nyilatkozta, hogy szerinte a játékok az elme edzőtermei, és a sakkal tudunk a legeredményesebben gyúrni. Sam Altman a pókerből azt tanulta meg, hogyan működik a pszichológia és az üzletelés, Hassabis pedig a sakkból azt, hogyan lehet a végcélt szem előtt tartva stratégiát felépíteni. Ki kell találnunk, hová szeretnénk eljutni, és onnan kell visszafelé gondolkodnunk.

Egy nap azonban, amikor a tizenegy éves Hassabis Liechtensteinben vett részt egy sakktornán, minden megváltozott. Dánia országos bajnoka ellen játszott, és a mérkőzés maratoni hosszúságúra nyúlt. Már tíz órája játszottak, mindkettőjük agya lemerült, amikor a dán fiú megpróbált kikényszeríteni egy döntetlent. Hassabisnak még megvolt a királya és a királynője, az ellenfele viszont jobban állt, neki királya, bástyája, futója és lova is volt. Hassabis addigra teljesen elcsigázottnak érezte magát, és feltételezte, hogy ebből sakk-matt lesz. Feladta.

A dán bajnok megdöbbent. Megkérdezte Hassabist, hogy miért adta fel. Aztán megmutatta neki, milyen lépéssel tudott volna döntetlent elérni. Hassabis elgondolkodva meredt a sakktáblára. Előfordul, hogy a kudarc még nagyobb ambíciót ültet el az emberben. Aki nem bír veszíteni, annak vigaszt nyújthat, ha valamilyen értékesebb nyereményt kezd hajszolni, de Hassabis akkor épp óriási erőfeszítés után szenvedett vereséget. Körbenézett a helyiségben, ahol minden asztal felett sakkzsenik görnyedtek, megfeszített tempóban dolgoztak a neuronok, neki pedig az jutott eszébe, hogy ezen a bajnokságon valójában csak pazarolják az agykapacitásukat. Kiemelkedően jó stratégiai gondolkodók ültek körülötte. Nem lett volna jobb, ha inkább fontosabb problémák megoldásán dolgoznak? Hassabis ezen a ponton már a világ második legjobb sakkozója volt a tizennégy év alattiak körében, de ez akkor is csak játék.

Hazatérve közölte a szüleivel, hogy mostantól nem megy sakktornákra, inkább újra iskolába szeretne járni. Csendes, érzelmes gyerek volt, aki Enyát hallgatott, és meg is tanulta zongorán eljátszani az énekesnő „Watermark” című dalát. Kedvenc filmje a Szárnyas fejvadász (Blade Runner) című sci-fi volt, amelyben egy nyomozó mesterséges intelligenciával felvértezett replikánsokat üldöz, akik szinte megkülönböztethetetlenek az emberektől. Hassabist magával ragadták a film legérzelmesebb pillanatai. Újra meg újra lejátszotta az emlékezetes Vangelis-zenét a zárójelenetből, ahol a fő antagonista azon kesereg, hogy az emlékei mind belevesznek „az időbe, mint könnyek az esőbe”.

Vasárnaponként Hassabis édesanyja rendszeresen elvitte őt és testvéreit az észak-londoni Hendon Baptista Templomba. A tekintélyes, szürke kőépület egy dombtetőről nézett a külvárosra. Multikulturális kis hely volt, az ide járók a Fülöp-szigetekről, Ghánából, Franciaországból és Indiából származtak. A félig ciprusi, félig szingapúri Hassabis könnyen megtalálta itt a helyét. Ezek a vasárnapi alkalmak sokkal élénkebb élményt jelentettek, mint az országban domináns Anglikán Közösség vaskalapos istentiszteletei. Itt az emberek felemelt kézzel dicsőítették az Urat, és dübörgő dobok ütemére énekeltek. A lelkész igyekezett elkanyarodni a dogmáktól, hogy inkább a másokkal való tiszteletteljes bánásmód jelentőségét hangsúlyozza. Az itteni közös imádkozás mindig érzelmes volt, a háttérben pedig büszke evangélikus hit dolgozott.

A baptisták az Egyesült Királyságban jelentéktelen kisebbségnek számítottak, hiába alkották az egyik legnagyobb keresztény felekezetet az Egyesült Államokba. Körülbelül százötvenezer tagjuk volt a szigetországban, míg az Anglikán Közösségnek egymillió. Hassabis azonban a vallást és Isten fogalmát lenyűgözően érdekesnek találta, és elgondolkodott, hogy rá lehetne-e találni Istenre tudományos eszközökön keresztül. Tizenhat éves korában, amikor két évvel a többiek előtt kijárta a középiskolát, elolvasta a Nobel-díjas fizikusként ismert Steven Weinberg Dreams of a Final Theory (A végső elmélet nyomában) című könyvét. A szerző egy hihetetlenül nagyszabású, már-már képtelen vállalkozásról írt, amely a természet egyesített elméletének kidolgozására irányult. Weinberg úgy gondolta, lehetséges mindössze néhány egyenlettel leírni az univerzumban működő összes alapvető hatóerőt, elvégre Einstein világhírű E = mc2 képlete is sikeresen foglalja össze a tömeg és az energia közötti viszonyt. A „mindenség elmélete” ideális esetben elég tömör lehet ahhoz, hogy fel lehessen írni egyetlen papírlapra, sőt akár egyetlen egyenlettel is meg lehessen ragadni.

Hassabist lebilincselte a gondolatmenet, aztán döbbenten vette tudomásul, hogy a tudósok a könyv megjelenése óta eltelt években nem igazán haladtak az elképzelés megvalósításával. Arra gondolt, hogy bizonyára segítségre, intellektuális lóerőre van szükségük. Eszébe jutott valami. Végignézett az ormótlan Commodore Amigáján, amely éjjelente rengeteg számítást elvégzett, amíg ő aludt. Lehet, hogy egy még okosabb géppel segíthetne a tudósokon. Ha képes lenne építeni még intelligensebb számítógépeket – elméje még eredményesebb meghosszabbításait –, a tudósok talán könnyebben megválaszolhatnák az univerzum legnagyobb kérdéseit, talán még isteni eredetünk rejtélyére is fény derülne.

„Ez tűnt a lehető legtökéletesebb megoldásnak” – jegyezte meg Hassabis később az újságíró Ezra Kleinnek a The New York Timesba készült interjúban. Fiatalkorában fontolgatta, hogy fizikát tanul majd az egyetemen, de Weinberg könyvének elolvasása után úgy érezte, valami nagyobb célnak szeretné szentelni az idejét. Úgy okoskodott, hogy ha nekiáll tanulmányozni az informatika és a mesterséges intelligencia virágzó területét, egy nap előállhat a vágyott, forradalmi tudományos eszközzel, és hozzásegíthet minket az életszínvonalunkon javító felfedezésekhez. Ezzel együtt nem tudott szabadulni a játékokkal kapcsolatos mániájától, úgyhogy hosszú távú tervében szerette volna összekapcsolni két érdeklődési körét. Kifejezetten azokat a játékokat kezdte tanulmányozni, amelyek a valódi világ működését szimulálták. Az 1980-as évek végén megjelent számítógépes játékok némelyike már – a maga egyszerű módján – képes volt visszaadni ezt-azt teljes civilizációk működéséből. Ha tehát egy számítógép képes mindenestül szimulálni a valódi világot, akkor egy még sokkal intelligensebb számítógép talán megoldási javaslatokat is tehet a valódi világ problémáira. Ha pedig a szimulációban sikerült megoldani a problémákat, onnan már csak egy lépés megoldani a valódi világban is.

Hassabist leginkább az istenjátékok inspirálták a munkájában, a kedvence a Populous-sorozat volt. „Leginkább az nyűgözött le ezekben a játékokban, hogy élő világokat mutattak be, és ezeket a világokat a játékbeli döntéseink is formálták – magyarázta. – Sok alkotó a mi valódi világunk egy részéből készített virtuális teret, ahol szabadon játszhattunk.”

A Populous kezdetleges pixelgrafikája ellenére nagyon is komplex szoftverről volt szó. A játékosok lényegében istenségek voltak, akik egy házakkal teli, zöldellő völgy lakói, vagyis a követőik életét irányíthatták, és csatába vezethették őket más istenségek követői ellen. A talajszintet megemelhették, de akár le is süllyeszthették, hogy az emberek nagyobb kedvvel építkezzenek és sokasodjanak. Földrengéseket is elő tudtak idézni. A Populous az istenjátékműfaj úttörője volt, Hassabis pedig olyannyira beleszeretett, hogy a játékot gyártó Bullfrog Productionsnél szeretett volna dolgozni. Beszállt egy versenybe, amelynek nyertese állást kapott a vállalatnál, de nem ő nyert. Úgyhogy telefont ragadott, felhívta a vállalatot, és megkérte, hogy hadd dolgozzon náluk egy hétig. Igent mondtak, és annyira elégedettek lettek a munkájával, hogy visszahívták nyári munkára, pedig Hassabis ekkor még csak tizenöt éves volt.

Nem sokkal később, amikor tizenhat évesen felvételt nyert a Cambridge-i Egyetem informatika szakára, közölték vele, hogy még túl fiatal, várjon a kezdéssel legalább egy évet. Úgyhogy visszatért a Bullfroghoz, ahol már rendes fizetést kapott, és a Surrey megyei Guildfordban lévő irodához közeli olcsó hostelben lakott. Játéktesztelőként kezdett, de a Bullfrog alapítójaként ismert Peter Molyneux keze alá dolgozva hamar megkapta a játékszinttervezői állást.

Molyneux a biliárdgolyófejével és fekete pólóingével inkább nézett ki kocsmatulajdonosnak, mint gémerlegendának. Az évek során ugyanakkor megosztó szereplője is lett a játékiparnak, miután sokan sok helyen beszámoltak róla, mennyire hajlamos túlzásba esni a projektjeivel kapcsolatos ígérgetésben. Gyakran hangoztatott fellengzős állításokat a játékaik tervezett világáról: az egyik emlékezetes alkalommal például azt állította, hogy a játékosok el tudnak majd ültetni egy-egy makkot a Fable virtuális világában, és mire néhány nap múlva visszatérnek az adott helyszínre, fa nő ki belőle. A kijelentés második fele nem bizonyult igaznak.

Molyneux-nek mindenesetre sok olyan nagyszabású ötlete volt, amellyel hozzájárult a játékipar fejlődéséhez, és akkoriban valósággal fürdött a Populous sikerében. Az idősebb vállalkozó szemében Hassabis szokatlanul kíváncsinak, sőt koraérettnek látszott. A csodagyerek folyton a Bullfrog játékainak technikai korlátaira vonatkozó kérdésekkel bombázta, és Molyneux szerint arról is faggatta, hogy miért használják bizonyos esetekben a „mesterséges intelligencia” kifejezést, amikor láthatóan egyszerű szoftveres rendszerekről van szó.

„Lehetett akármilyen nevetségesen nagy az adott feladat, egy pillanatra sem hátrált meg” – állította róla a Bullfrog alapítója. Amikor Molyneux kitalálta, hogy egy vidámparkos szimulációt kellene fejleszteniük, egyik kollégáját sem hozta lázba az ötlet – mind kardozós-verekedős játékokon akartak dolgozni –, Hassabis azonban önként jelentkezett a munkára: így született meg végül a Theme Park hullámvasutas-ételkioszkos világa. A játékot néhány grafikus közreműködésével ketten fejlesztették, és közben Molyneux-ből valóságos mentorfigura lett Hassabis számára. A programkód megírása és a játékmenet kidolgozása mellett gyakran beszélgettek a mesterséges intelligencia lehetőségeiről. Hassabis azt mondta a főnökének, hogy szerinte az MI valószínűleg tíz év múlva lehagyja az embereket, és öntudatra ébred.

„Úgy éreztük, már tényleg karnyújtásnyira van a jövő, ahol a mesterséges intelligencia mindent behálóz – emlékezett vissza a vállalat rangidős játéktervezője. – A másik kérdés, amelyen sokat tűnődtünk, így szólt: miért kötelező, hogy kizárólag az emberek hozzanak létre dolgokat? Miért ne tehetnénk át a kreativitás terhét az MI-re?” Úgy képzelték, hogy az MI egy nap zenét és verseket fog írni, sőt akár játékokat is tervezhet.

Egyelőre azonban még mindig olyan rendszerek segítségével ruházták fel némi realizmussal a Theme Parkot és társait, amelyekre éppen csak illett a mesterséges intelligencia megnevezés. A játék háttérszereplőit a gépi tanulásos módszerek bevetésével saját személyiséggel látták el, így a vidámpark egyes látogatói impulzívabbak voltak, bőkezűbben költötték a pénzüket, míg mások jobban odafigyeltek a büdzséjükre. A játék óriási sikernek bizonyult. Míg a Populous ötmillió példányban kelt el, a Theme Park háromszor ennyiben.