First published in the United States of America by Dial Books,

an imprint of Penguin Random House LLC, 2024

Produced by Alloy Entertainment, LLC

Published by arrangement with Rigths People, London

Copyright © 2024 by Alloy Entertainment, LLC

Hungarian translation © 2024 Balássy Fanni

Kiadta a Menő Könyvek, amely a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója. Kiadónk az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2025

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.menokonyek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Oktatóknak,
könyvtárosoknak, könyvkereskedőknek és könyvmolyoknak – köszönöm,
hogy harcoltok az olvasás jogáért,
és történeteket adtok azok kezébe,
akiknek szükségük van rájuk.

– K. M.

CHICAGO, 1910
Nyár

1. FEJEZET Ruby

Ruby Tremaine pipiskedett, hogy jobban lássa a tömeget. Jellegzetes nyakláncára markolt, és a zenekar dalaira dudorászott a Tremaine család híres kertjének szegletében. A kert mögött a labirintus szórakoztatta Ruby vendégeit, és az útvesztő közepén álló szökőkút lágy csobogása töltötte ki a dalok közötti szünetet. A terasz szolgált táncparkettként, amelynek egy nagy sátor adott árnyékot, hogy megvédje a társaságot a forró nyári naptól. A rekordokat döntögető hőség ellenére szép nap volt, még ha kicsit párás is. És minden szülő kijön egymással, gondolta Ruby.

Harrison Barton mellette termett, köré fonta a karját, és magához vonta a lányt.

– Harrison! – kiáltott fel Ruby meglepetten, kissé elfúló hangon.

– Mi az? – kérdezte a férfi ragyogó arccal. – Mindenki azért van itt, hogy az eljegyzésünket ünnepelje. Szerintem tudják, hogy szoktunk táncolni. – Harrison vezetni kezdte, ő pedig követte a ritmust, és le sem vette a tekintetét a férfiról, a tejeskávét idéző halványbarna szeméről, amelybe zöld foltok vegyültek.

Három hét telt el az álarcosbál óta, amelyet Davenporték Ruby apjának kampányára rendeztek. A fekete csokornyakkendőt és szmokingot előíró rendezvény minden bizonnyal emlékezetes éjszaka marad. A város elitje, az üzleti és politikai élet gazdag és befolyásos fehér és fekete sarjai gyűltek össze ott, felajánlották odaadásukat és dollárjaikat, és pohárköszöntővel üdvözölték az apja azon törekvését, hogy Chicago első fekete polgármestere legyen.

Mindenki csak erről beszélt hetekkel előtte és utána is. Ez az éjszaka Ruby elméjébe is bevésődött, bár más okokból… Harrison arca, tekintete, amikor ráébredt, hogy a kapcsolatuk cselszövésként indult, még mindig kísértette. És mégis, bármilyen hihetetlen is, Harrison a vőlegénye!

– Édesapád hív téged – mondta a férfinak.

Harrison megforgatta. Energiája ragadós volt, eloszlatta a lány szörnyű emlékeit arról az éjszakáról, és napsütésként áradó örömmel töltötte el.

A férfi magához húzta, és gyorsan megpuszilta az arcát.

– Egy pillanat, és visszajövök – mondta, mielőtt elindult a családja felé.

Oh! Imádta a hangzását. Vőlegény. Harrison nevetése átszállt rá. A családja hangja, a barátai csevegése… mindannyian azért gyűltek össze, hogy őt ünnepeljék. Rubynak fájt az arca a mosolygástól. Ki fogja élvezni ennek a partinak minden pillanatát. Néhány órára elkerülhette a szülei csalódott pillantásait, akik a vendégeik előtt álarcot öltöttek, és egyszerűen boldog menyasszony lehetett.

– Gyönyörű – mondta Olivia.

Ruby a legjobb barátnőjéhez, az idősebb Davenport nővérhez fordult, és elvette az általa kínált pezsgőspoharat. Olivia sárga ruhája ellensúlyozta erősen barna bőrét, és a mandulavágású szemében csillogó melegség elmélyült, amikor megnyugtató pillantást vetett Rubyra.

– Valóban, nem igaz? – Ruby a frissen vágott virágokban gyönyörködött, amelyek zuhatagszerűen omlottak alá a háromméteres vázákból. A lenvászonnal takart asztalokon illatos, elegáns rózsaelrendezések álltak, a sötétvöröstől a fehérig, köztük a rózsaszín minden árnyalatában. Ruby szülei lenyelték a büszkeségüket, és megengedték Harrisonnak, hogy segítsen kifizetni a díszeket és a mintegy száz vendéget kiszolgáló személyzetet. Ruby gyorsan ivott egy korty pezsgőt, és hagyta, hogy a hűs, szénsavas ital elolvadjon benne, mint jégkocka a forró teában.

Mr. Bartont, Harrison apját könnyű volt kiszúrni, nemcsak azért, mert a néhány meghívott fehér úriember egyike volt, hanem mert másfél fejjel a legtöbb jelenlévő férfi fölé tornyosult. Harrisonnal egyforma magasak voltak, és mindketten szerettek mosolyogni. Mr. Barton hajába ősz csíkok vegyültek, szeme halványszürke volt. Harrison öccse is majdnem ilyen magas volt, a bőre ugyanolyan árnyalatban játszott, mint Harrisoné, a szeme pedig mélybarnán ragyogott, akár az anyjuké. Mrs. Barton is sudár alkat volt. A haját szövevényes copfban fonták a feje búbjára. Egyenes háttal állt, és kedvesen mosolygott. A szeme sarkában meghúzódó szarkalábak azt sugallták, hogy élete tele volt nevetéssel.

– Attól tartok, a húgom az anyja szoknyája mögé rémisztette Harrisonét – állapította meg Olivia.

Bizony, a legfiatalabb Barton testvér az anyja oldalán állt, és úgy festett, mint Anna Barton miniatűr mása. Sima, mahagóniszínű bőrük csillogott a hőségben.

– Mit csinált Helen? – nevetett Ruby.

– Csak próbáltam figyelmeztetni az efféle partik veszélyeire és az udvarló úriemberek ravaszságára – jelent meg Helen Davenport Ruby másik oldalán, és hevesen bámulta a labirintus bejáratát.

Ruby átgondolta azokat a döntéseket, amelyek idáig vezették. Kijátszotta Harrison Bartont és John Davenportot egymás ellen, hogy megnyerje John vonzalmát. Az elképzelése hibátlan volt, leszámítva, hogy időközben beleszeretett Harrisonba. A terv szerencsére nem működött. Ugyanakkor a csel emléke keserű érzést hagyott maga után.

– Az úri hölgyek ugyanolyan ravaszok tudnak ám lenni – jegyezte meg Ruby.

Helen az ajkába harapott, és a kezében tartott, édes teát rejtő, párás falú pohárra pillantott. Ruby megnyugtatóan átkarolta a fiatalabb Davenport nővér derekát.

– Bárcsak látnánk, mi vár ránk a kanyarban! – mondta Olivia. – Emlékszel, amikor úgy tettem, mintha valaki udvarolna nekem, csak hogy megbékítsem a mamát és a papát?

Helen szomorúan elmosolyodott.

– Az átlagnál jobban tudom, mi mindent megtesz az ember, hogy a szülei kedvében járjon – sóhajtott Ruby.

Látta, hogy Olivia tekintete Mr. és Mrs. Tremaine-re siklik, Ruby termetes és tiszteletet parancsoló apjára, és az anyjára, aki a nővérének is beillett volna.

– Javultak a dolgok valamennyit? – kérdezte a barátnőjétől.

– Nem – sóhajtotta Ruby. – Túlságosan udvariasak Harrisonnal és a családjával. Nos, a legtöbbször. Ám amikor csak mi négyen vagyunk, olyan erővel telepszik ránk a csend, hogy kis híján maga alá gyűr mindannyiunkat.

– Ha kihirdetik a következő kampányeredményeket – mondta Olivia –, az majd elsimítja a dolgokat. A csoport, amellyel találkozni szoktam, nagyon lelkes az apád esélyeit és… – határozottan ajakkal elhallgatott – …egy fekete polgármestert illetően, aki jelentősen előmozdíthatná a változásokat, amelyeket igyekszünk elérni. Csak nézd meg, mit tett Mr. Armstrong az oklahomai Boley-ban!

– Soha nem jártál az oklahomai Boley-ban – vágta rá Ruby és Helen egyszerre.

– Ti sem – válaszolta Olivia, figyelmen kívül hagyva a húgát, és csípőjével meglökte Rubyt. – Olyannyira virágzik a fekete polgármestere odafigyelése alatt, hogy megelőzi a híre.

Ruby a szüleire nézett, és felszegte az állát.

– Természetesen remélem, hogy igazad van. – Lesimította a halvány rózsaszín ruhája elejét, amely már-már fehérnek tűnt rozsdabarna bőrén. Kifejezetten erre az alkalomra választotta. A szerelme, Harrison Barton okos, gondoskodó és megértő. Még a cselszövése sem ijesztette el, mindennek ellenére meglátta Ruby igazi énjét. A lány pedig nem akarta hagyni, hogy bármi az útjába álljon ennek a napnak vagy a boldogságának. – Életem szerelméhez megyek feleségül – mormolta. Az esküvő dátumát augusztus végére, két hónappal későbbre tűzték ki.

Olivia majdnem felsikoltott.

– Alig várom, hogy elkezdhessem az igazi tervezést! – lelkendezett, míg Helen halkan felnyögött.

Ruby pislogott, amikor ráébredt, hogy nem magában beszélt, majd elmosolyodott.

– Hogy van Harrison? Neki van valami kifejezett kérése? – kérdezte Olivia.

– Mindent könnyedén vesz. Kicsi, meghitt szertartást szeretne – mondta Ruby egyre szélesebb mosollyal. – És itt is jön.

Olivia nevetett.

– Nagyon örülök neked, kedves barátnőm, bár kíváncsi lennék, vajon tudja-e, mennyit gondoltál már erre a napra. – Azzal megszorította Ruby kezét.

– Szerintem ez enyhe kifejezés – motyogta Helen a poharába.

Olivia éles pillantást lövellt a húgára, mielőtt visszafordította volna a mosolyát Rubyra.

Fiatalabb korukban Ruby és Olivia az esküvőjük tervezgetésével töltötte a délutánokat. Nagy felhajtásban gondolkodtak, amelyen Chicago krémje is részt vesz. Ruby elképzelte a zsúfolásig megtelő Olivet Baptista Imaházat és a fogadást, amely miatt minden lány irigyelte volna a szezon hátralévő részében.

– Olyan hosszú uszályod lesz, mint az oltárhoz vezető folyosó – sorolta Olivia –, virágok díszítik a padokat…

– …mintha egy napsütötte réten sétálnék végig – fejezte be mosolyogva Ruby. Úgy fog ragyogni az apja karján… olyan gyönyörűen, hogy az anyjának zsebkendőt kell nyomnia könnyes arcára.

– Igen! – Olivia felsóhajtott. – Minden szem rád szegeződik.

Talán Oliviának igaza volt. De Ruby szeme Harrisonra szegeződik majd. A férfi ebben a pillanatban megállt mellette, és odahajolt, hogy lágy csókot leheljen az állkapcsára. Érezte, hogy a Harrison érintésétől érzett hő kivirágzik és végigsugároz a nyakán. A bensőjét betöltő napfény olvatag és ínycsiklandó lett. A hőség ellenére megborzongott.

Harrison mosolygó szemmel biccentett Oliviának és Helennek.

– Üdvözletem, Miss Davenport! Miss Davenport! Úgy hallottam, fontos szerepet játszott abban, hogy ez a nap zökkenőmentesen teljen. Köszönöm.

– Igen, nos, a legtöbb részletet már előre eldöntöttük – mondta Olivia, és sokatmondó pillantást vetett Rubyra.

– Csitt! – ugratta Ruby, és előhúzta a legyezőjét, hogy felkavarja maga körül a levegőt. Édesanyja és Mrs. Barton éppen feléjük tartottak, és majdnem azelőtt értek oda hozzájuk, hogy Ruby összeszedhette volna magát.

– Hozok egy szelet tortát – jelentette be Helen, aki már számtalanszor hallotta a lányok esküvői ábrándjait.

– Harrison – kezdte Olivia, levéve tekintetét a húgáról –, folytatja a nyári bajnokságot? Tudjuk, mennyire élvezi a játékot.

– Már nem baseballozom. – Rubyra nézett. – Találtam egy kellemesebb időtöltést, de alkalomadtán szeretem nézni a meccseket. A Leland Giants lenyűgözően teljesít idén. Rube Foster tudja, hogyan kell összeállítani egy csapatot… – Elhallgatott, és elvigyorodott Olivia udvariasan üres tekintetén. Ruby próbálta visszafojtani a kuncogását, és megfordult, hogy az anyját és Anna Bartont is bevonja a beszélgetésbe.

– Csodálatos menyasszony leszel – jelentette ki Mrs. Tremaine, eltérítve a társalgást. Legyezője ugyanolyan galambszürke árnyalatú volt, mint a ruhája.

– Valóban – helyeselt Mrs. Barton –, gyönyörű menyasszony lesz. – Melegen, de óvatosan mosolygott Rubyra, amitől a lány gyomra bukfencet vetett.

– Köszönöm – mondta Ruby. Megölelte leendő anyósát, szívesen fogadva a púder és a frézia illatát.

– Már alig várom, hogy jobban megismerhessem – folytatta Mrs. Barton. – Mindannyian így vagyunk ezzel. Bizonyára mozgalmas időszak ez a Tremaine háztartásban, de egy vacsorát megejthetnénk.

– Ha a dolgok a tervek szerint alakulnak, Mr. Tremaine sokkal elfoglaltabb lesz, mint most – jegyezte meg Mrs. Tremaine, és kihúzta magát. Igyekezetét, hogy mosollyal lágyítsa a szavait, a szemöldöke íve tompította. Figyelmen kívül hagyta Ruby pillantását.

– Természetesen hamarosan mindannyian családtagok leszünk – mondta Ruby, és összecsukta a legyezőjét. Szabad kezét gyengéden Mrs. Barton alkarjára tette, és így szólt: – Mindig szakítunk időt a családra. – Azzal az anyjára nézett, aki végül bólintott.

Ruby érezte, hogy Harrison megmozdul mellette, és azt kívánta, bárcsak eltűnhetnének egy csendes sarokban. Talán meg kellene szöknünk? Eltűnhetnénk a házasság boldogságában. Lányos ábránd volt.

Mrs. Barton Harrison nyakkendőjéért nyúlt, és megigazította.

– A te házadban is tarthatnánk – vetette fel a fiának.

Ruby csupán Harrison városi házának előterében járt, de azt tudta, hogy kisebb a szülei otthonánál. És látta, hogy e felett a részlet felett az anyja sem siklott el. Mrs. Tremaine éppen közbe akart lépni, amikor a zenekar tempót váltott, és egy vidám dallamba fogott.

– Szabad? – kérdezte Harrison, és felé nyújtotta a kezét.

Mielőtt Ruby válaszolhatott volna, Olivia kikapta Ruby kezéből a pezsgőspoharat, és a dél-karolinai útjáról kezdte faggatni Mrs. Bartont.

– Elnézést – fordult Harrison a két anyához, és a táncparkettként használt terasz közepére vezette Rubyt. Ahogy megpörgette, a lány szoknyája a bokájánál imbolygott. A zene hangos volt és örömteli.

– Köszönöm – mondta Ruby.

A férfi szorosan magához vonta.

– Nem kell megköszönni. Együtt vagyunk ebben.

– Gondolja, hogy valaha kijönnek majd egymással?

– Végül. Remélem. – Hátrahúzódott, hogy lássa a lány arcát, és tanulmányozta az arckifejezését. – Hé, ön és én!

– Igen. – Ruby bólintott. – Ön és én. – A férfi vállára hajtotta a fejét, és bár a dal gyors volt, saját ritmusukra ringatóztak.

Amikor a dal véget ért, visszatértek a frissítőkhöz.

– Barton!

Ruby és Harrison megfordult.

Egy magas, jóképű úriember lépdelt feléjük, takaros hullámokkal a hajában és kifogástalan szabású öltönyben, amelynek világos színe kiegészítette umbrabarna bőrét. Barna szeme csillogott, vigyora pedig azt sugallta, hogy mindig kész a következő fiatal hölgy után kutatni, akit elbűvölhet. Harrison átölelte a jövevényt, és nevetett, miközben a fiatalember hangosan megveregette a hátát.

– Nagyon örülök, hogy itt vagy! – üdvözölte Harrison.

– Kihagyjam az eljegyzési partidat? Bátyám helyett bátyám vagy. Micsoda bajt okozhattunk volna, ha másképp alakulnak a dolgok. – Rubyra nézve lejjebb eresztette a pillantását, majd megrázta a fejét. – Semmi esetre sem hagytam volna ki. – Egy zsebkendőt nyomott a homlokára. – Nem is lehet jobb módon lezárni a nyarat, mint egy esküvővel.

– Köszönöm, barátom! – Harrison Ruby felé fordult, és a keze után nyúlt. – Ruby, ő itt…

– Carter, Edgar Carter. Én vagyok Barton legrégibb barátja, és minden titkának őrzője.

Ruby a vőlegényére nézett.

– A titkai őrzője, azt mondja? – A két férfi nevetése édes harmóniában csengett. – Azt hiszem, beszélgetnünk kellene majd egy kicsit, Mr. Carter!

– Csak Carter, ha nem bánja, Miss Tremaine. Minden barátom Carternek szólít.

Ruby habozott. Harrison bátorító pillantása csillapította az idegességét.

– Rendben, Carter.

Carter megfogta Ruby kezét, és az ajkához emelte.

– Örülök, hogy megismerhetem. És amint a húgom beérte az új barátait, őt is szívesen bemutatom önnek.

Harrison kiegyenesedett, és körülnézett a kertben.

– Odette itt van?

– Itt vagyok.

Egy fiatal nő állt mögöttük. Épp olyan gyönyörű volt, mint amilyen jóképű a bátyja. Macskaszeme és az apró, ívelt szája felkeltette Ruby figyelmét, barna bőre belülről ragyogott. Odette Carter Ruby ruhájánál egy árnyalattal sötétebb, empire derekú ruhakölteményt viselt. Csipkeszegélye vészesen kurta volt, és a lány épp a csupasz nyaka köré tekert hosszú gyöngysort babrálta. Az egész összeállítás merész, szinte már botrányos volt. Ruby imádta. Sajnos Odette mellett Bertha Wallace és Agatha Leary állt. Agatha nemcsak John Davenportot, de Harrisont is üldözte tavaly tavasszal. Ruby megőrizte nyugalmát, és Odette-re összpontosított. Meglepődött, amikor magán érezte a fiatal nő tekintetét.

Odette a még mindig gyöngyökbe gabalyodott ujjaival azt mondta:

– Bizonyára maga a menyasszony! – Aztán szélesre tárta a karját, és átölelte Rubyt, parfümfelhőbe burkolva a lányt. – Legyünk barátok!

Agatha és Bertha széles mosollyal sugdolózott. Ruby érezte, hogy libabőrös lesz a tarkója.

Odette hátrahúzódott, és karnyújtásnyira tartotta Rubyt.

– Imádom a ruhádat! – Ruby mellett Harrison nevetett valamin, amit Carter mondott.

– Köszönöm – válaszolta Ruby, és elvonta a tekintetét Carterről meg a másik két nőről.

Harrison sugárzott.

– Rubynak jó szeme van. – Kezét a lányéba csúsztatta, összefűzte ujjaikat, és óvatosan az oldalára húzta menyasszonyát. Jelenléte eloszlatta Ruby nyugtalanságát. Az előtte álló négyesre pillantott, majd vissza a vőlegényére.

A vőlegényére.

A jövőjére.

2. FEJEZET Olivia

Olivia Elise Davenport széles mosollyal figyelte, ahogy a legjobb barátnője köszönti a vendégeket. A vörös különböző árnyalataiban pompázó rózsa asztaldíszek olyanok voltak, mintha Ruby karakteres színe mindenfelé szétfröccsent volna. Ruby férjhez megy! Olivia a fejét ingatta. Ez volt a kívánt eredmény mindazok után, amit az anyjuktól és a nevelőnőiktől tanultak. Természetesen a szüleik azt kívánták, hogy a Tremaine és a Davenport család házasság útján egyesüljön. És valamikor Olivia is erre vágyott. De ahogy látta a barátnőjéből sugárzó örömöt, és megismerte a saját szívét is, megértette, hogy az ilyesmi nem tervezésből vagy ármánykodásból fakad.

Váratlan utat járt be, valóban, de Olivia tudta, hogy eljön az ő napja is. Csak még nem most.

A sátor alól, a bimbódzó rózsaszín virágok és szépen nyírt sövények közül figyelte a jegyespárt, és hagyta, hogy Washington DeWight képe töltse el az elméjét. A férfi erős állkapcsa, mézszínű szeme, magas arccsontja. Gondolatban visszarepült ahhoz az étterem tetején töltött estéjükhöz, ami után nem sokkal a férfi elhagyta Chicagót. A levegőt az odalenn sülő ételek kellemes gőze töltötte be, és a közeli bár zenéje szállt a csípős tavaszi szellőben. Ahogy a nap lenyugodott, ragyogó narancssárgával és arannyal töltötte be Chicago látképét. Washington szorosan magához vonta, arcát az övéhez szorította, miközben a lassú ritmusra táncoltak. Eszébe jutott a forróság, amit a férfi tenyere alatt érzett a hátán.

Olivia emlékezete élénk képet festett, és a férfi levelei… a bennük rejlő szenvedély, és hogy mindegyikük Washington iránta érzett vonzalmának kinyilvánításával végződött, meggyőzték, hogy a köztük lévő távolság csak fizikai értelemben létezik. Úgy írta alá őket: A következő táncunkig, WDW, ami mindig megmosolyogtatta Oliviát, felidézve az első közös táncukat, Washington szemének csillogását, a férfi csintalanságát. Mennyire megváltozott a kapcsolatuk az első találkozás óta! Azon töprengett, vajon a férfi megőrzi-e az ő leveleit.

– Ez olyan furcsa! – szólalt meg Helen.

Olivia levegő után kapott.

– Ne ijesztgess így, Helen! Hogy tudsz ilyen csendes lenni? Azt hittem, elmentél süteményért.

– Túl sokan vannak az asztal körül – csóválta a fejét Helen a szüleikre pillantva, akik a desszertek köré gyűltek. Aztán vigyor jelent meg az arcán. – Olyan vagyok, mint egy macska. Mit gondolsz, hogyan osonok ki észrevétlenül a műhelybe?

Olivia felhorkant. Mindketten tudták, hogy már többször is rajtakapták.

Helen szeme végigsiklott a látványon.

– Ha belegondolok… hogy ez te is lehettél volna, Livy. Szerencsére kiváló az ízlésed. – Úgy tett, mintha nem venné észre Olivia lesújtó pillantását. – Bár azt hiszem, mama és papa kész cirkusszá varázsolta volna az eljegyzésedet. – Azzal az édes teájába kortyolt.

Olivia kiszáradt torokkal meredt a párás falú üvegpohárra. Még mindig meleg volt az idő, bár már lement a nap. A tömeg pedig népes volt, és Chicago előkelő családjaiból állt, akik mindegyike ismerte Mr. Tremaine-t a polgármester-jelöltségért folytatott törekvéseiről, Davenportékat pedig az őt támogató erőfeszítésekről. Ez a rengeteg ember… és a parti akár az ő eljegyzése is lehetett volna.

Olivia egyetértett a húgával a cirkuszi részt illetően, de azt mondta:

– Azt hiszem, az enyémet Freeportban tartották volna, ha azt kérem. A bálteremben. Az talán bensőségesebbé tette volna az alkalmat.

– És lemondanál a saját, régóta tervezgetett látványosságodról? – Helen átnyújtotta Oliviának a hideg teát. Olivia hálásan belekortyolt, majd visszaadta.

Gyermekkori ábrándjainak gondolata mosolyt csalt az arcára.

Gyorsan a húgára pillantott. Egy ponton Helennel mindkettejüket ugyanahhoz a szép bajuszú úriemberhez, Jacob Lawrence-hez fűzték gyengéd szálak, aki egy vagyonos londoni családból származott. Legalábbis a férfi ezt hitette el velük. Mindenki várta, hogy eljegyzi Oliviát, de a lány még azelőtt elfelejtette Mr. Lawrence-t, mielőtt kiderült volna az igazság. A lány Washington DeWightban talált rá a számára megfelelő személyre. A szókimondó déli ügyvéd meglepte, és a Samson-házban történt első találkozásuktól fogva, amikor szenvedélyesen szólt a tömeghez, kihívás elé állította. Akkor kezdett együtt dolgozni a lány Chicago polgárjogi aktivistáinak egyre gyarapodó csoportjával. De ahogy azt Olivia a Washingtonnak írt leveleiben is elárulta, nem volt elég bátorsága, hogy úgy lépjen színpadra, mint a férfi. Egyelőre mások példáját követte, és amikor tehette, önként jelentkezett a közösségi házban. Ez is valami.

Csak nem elég.

– Most, hogy Ruby férjhez megy, útnak indulsz? Csatlakozol Mr. DeWighthoz a fővárosban? – Helen tekintete ellágyult, mégis határozott maradt.

Olivia szemügyre vette a húgát, aki annyira hasonlított az apjukra: ugyanolyan büszke orra és figyelmes, barna szeme volt.

– Nem, még nem. Még csak most érkezett Philadelphiába, és a maradásom okai továbbra is fennállnak. Chicago az otthonunk. Rengeteg munka van még hátra, aminek szeretnék a részese lenni. – Bár Chicago nem volt szegregált, mint a déli területek, mégis akadtak helyek, ahol egyértelmű volt a faji megkülönböztetés, és ahol a polgárok előítéletei beleszivárogtak a lány mindennapjaiba. Mint amikor egyszerűen csak szövetet vásároltam.

– Az élet nem szólhat csak a munkáról, Livy. Mi a helyzet a szerelemmel?

A húga kérdése meglepte Oliviát, mivel Helen szíve nemrég tört össze.

Olivia a városra gondolt, amely második esélyt adott a szüleinek, neki és a testvéreinek pedig lehetőséget a boldogulásra, illetve a virágzó belvárosra, a művészetekre és a kultúrára.

– Ki mondta, hogy nem a szerelem mellett döntöttem?

Mielőtt Helen válaszolhatott volna, Olivia látta, hogy John komoly ábrázattal elszakadt egy lármás baráti társaságtól. Eltűnt a könnyed mosolya és a gödröcskéi, amelyek megdobogtatták a lányok szívét.

– Részemről indulhatunk – mondta a húgainak, és zsebre dugta a kezét. Tekintete a kertet fürkészte, keresett valakit, akiről tudták, hogy nincs ott.

– Hála istennek! – vágta rá Helen, és felhajtotta a teája maradékát.

– Nem gondolod, hogy maradnod kellene? – ugratta a bátyja.

– Ha itt hagysz, John, én…

– Ez egy parti! – szólt közbe Olivia. – Megengedett, hogy jól érezzétek magatokat. Mindketten udvariatlanok vagytok.

John feltartotta a kezét.

– Már miért lennék udvariatlan?

Helen elmosolyodott, és megelőzte a nővérét a válasszal:

– Mert partiképes fiatalember vagy, aki még egyetlen hölggyel sem táncolt itt. A jelenlévő összes mama rohamot fog kapni!

– Őszintén elnézést kérek minden anyától, de vissza kell mennem a műhelybe. – Az ajtó felé nézett.

Bár a bátyja és a húga nem vallotta be, Olivia tudta, hogy mindketten az érdeklődési körükbe temetkeznek az érzéseik helyett. Családi vonás, úgy tűnik.

– Minél előbb, annál jobb. Livy, érezd jól magad! Ne felejts el táncolni a partnereddel!

Mindannyian Everett Stone-ra, a Davenport Kocsigyártó Vállalat ügyvédjére pillantottak, aki a desszertasztalnál beszélgetett a szüleikkel. Olivia arca kipirult. Nem tudta, Mr. Stone tudatában van-e a szálaknak, amelyeket a szülei rángatnak a háttérben. Arca éles, szögletes volt, akár egy fiatal férfi vésett szobrának, és majdnem annyi figyelmet kapott a nyilvánosság előtt, mint Olivia. Erre vágyott a legkevésbé: még több figyelemre. De a testvérei kihívó tekintete olyan volt számára, mint kavics a cipőben.

– Igazad van – mondta Olivia, miközben kisimította az arcvonásait és a halványsárga ruháját. – Udvariatlanság lenne, ha nem tenném. – Szúrós pillantást lövellt a bátyja felé, és Mr. Stone-hoz sétált. A fiatalember drótkeretes szemüveget viselt, és kíváncsi tekintettel követte a lány mozdulatait a vastag, erőteljes szemöldöke alól. Bár Mr. Everett Stone csendes vonzerővel és feltűnően jó megjelenéssel bírt, szülei párkeresési kísérlete hátráltatta Olivia terveit: nemcsak hogy nem vonzotta a férfi – és ezt az anyja is tudta –, de így kevesebb ideje jutott az önkénteskedésre a közösségi házban. Mintha újra a startmezőre került volna: a családi szalonban szórakoztatta a vendégeket anyja éber tekintete alatt, amely most is rászegeződött.

Olivia inkább érezte, mintsem látta, hogy Mr. Stone megmozdul mellette. A férfi karja melegen és szilárdan súrolta az övét. Menta békés és megnyugtató illata csapta meg az orrát. Szülei fesztelen viselkedése ellenére libabőrös lett a karja. Szinte rögvest azután, hogy megérkezett Mr. Lawrence levele, amelyben kimentette magát a nyár hátralévő részére egy londoni vészhelyzet miatt, Everett Stone-nak is megterítettek mellette a Davenport család vacsoraasztalnál.

Olivia gyanította, hogy anyja a döntést, miszerint Chicagóban marad, annak a jeleként vette, hogy éppúgy túl van az alabamai ügyvéden, Mr. DeWighton, mint Mr. Lawrence-en. De Olivia számára Washington vonatának kigördülése nem jelentette a történet végét. Nem tudta, mit tartogat számukra a jövő, de… azt tudta, hogy az ő napja is eljön, és remélte, hogy amikor így lesz, Washington DeWight áll majd mellette.

Összefonta a karját a mellkasán, és észrevette, hogy a szülei őt és az újdonsült udvarlóját tanulmányozzák. Az első dolog, ami a legelső vacsora alkalmával feltűnt neki, hogy Mr. Stone milyen megfontoltan tartotta a kését és a villáját. Később rájött, hogy a férfi mindent így csinál. Nem volt élénk vagy impulzív. Ügyvéd volt, akárcsak Washington, de vele ellentétben a kocsigyártó vállalat, illetve más fekete tulajdonú kisvállalkozások védőjeként dolgozott. Méltó munka. Ám Mr. DeWight szöges ellentéte, gondolta Olivia.

Újra elképzelte Washingtont, a lefegyverző mosolyát, lágy nevetését, a dallamos déli kiejtését, amely őt és mindenkit elbűvölt. Tömegek özönlöttek a Samson-házhoz vagy a bíróság lépcsőjéhez, hogy meghallgassák a beszédét, és tanúsítsák az elkötelezettségüket mellette, és az elégedetlenségüket. Olivia egy volt közülük. A férfi távozását követő napokban a lányt elárasztották más aktivisták levelei, akik a városban maradtak, nem utaztak Mr. DeWighttal Philadelphiába, majd onnan Washingtonba. Ugyanazt a kérdést tették fel, mint Olivia: mi lesz ezután?

Most, épp amikor a lány az anyja mellé telepedett, Mr. Stone kezet nyújtott neki.

– Szeretne táncolni, Miss Davenport?

Olivia a szüleire pillantott, akik ügyetlenül színlelték, hogy belemerültek a beszélgetésbe.

– Szeretnék. – Próbált meggyőzőnek tűnni, miközben esetlenül elfogadta a férfi meleg kezét. Csatlakoztak a többi párhoz, köztük Rubyhoz és Mr. Bartonhoz. Mr. Stone a hátára tette a kezét, és bevonta a lányt az őt körüllengő gyengéd mentafelhőbe. Érintése könnyed volt, ahogy egyenletesen vezette őt a terasz egyenetlen felületén.

– Élvezi az efféle partikat?

– Igen – felelte Olivia. – Tudom, hogy egyesek komolytalannak találják őket, de szerintem élvezetesek. – Követte Mr. Stone pillantását, amely körbepásztázta a teret, majd megállapodott a lány szülein. Olivia anyja éppen nevetgélt valamin, amit bizonyára az apja mondott. Amikor a tekintetük ismét találkozott, Mr. Stone felélénkült, mielőtt az összeérő kezükre fókuszált volna.

– Számomra ez az első… – elhallgatott – …ilyen impozáns rendezvény. Kedves a Tremaine családtól, hogy meghívott. – Olivia a szeme sarkából látta, hogy a férfi biccent, mintha csak magának bólintana. – Nem nevezném komolytalan eseménynek, amikor egy ilyen parti lehetővé teszi, hogy két ember találjon egy békés és boldog pillanatot – nevetett. – Ha nem ismerném jobban, azt mondanám, az édesanyja elpirult, amikor az édesapja korábban kezet csókolt neki.

Olivia nem tudta elfojtani a mosolyát. Több ilyen pillanatot is megfigyelt az évek során. Amikor a szülei azt hitték, senki nem figyel, gyengédebbé váltak. Lehet, csak biztosítani akarják, hogy nekem is kijusson ugyanebből?, suhant át az agyán, bár a gondolat nem könnyített az elméjén, figyelembe véve a jelenlegi társaságát.

– Szerintem csodálatos – folytatta Mr. Stone –, hogy ön közeli barátokkal és családtagokkal van körülvéve.

– Szerencsésnek mondhatom magam. – Apropó, John és Helen kámforrá vált… nem mintha Oliviának szüksége lett volna rá, hogy tanúi legyenek a „szórakozásának”.

Ne légy már ilyen merev!, korholta magát, és igyekezett elengedni magát, és követni Mr. Stone példáját. A férfi zökkenőmentesen vezette át a lassabb dallamról a következő, gyorsabb ütemű zeneszámra. Könnyedebbek voltak a léptei, mint azt Olivia képzelte. Egy pillanatra megfeledkezett a körülöttük lévő emberekről és a meleg éjszakai levegőről, amelytől a ruhája a hátára tapadt. Hagyta elhalványulni a gondolatait, és csak élvezte a ritmust. Amikor a sarka beakadt a teraszpadló téglakövei közé, megbotlott, világa megbillent… majd hirtelen megállt.

Mr. Stone szilárdan tartotta a levegőben. Jobb keze a lány bordáin húzódott, a másik pedig hátulról átfonta a derekát. Olivia felemelte a fejét, és látta, hogy a férfi összeráncolja a homlokát a drótkeretes szemüvege fölött.

Ajka kissé szétnyílt, a férfi érintése váratlan lökést küldött végig a gerincén.

– Miss Davenport? – Mr. Stone szorítása határozott és szilárd volt. Olivia a válla fölött látta, hogy a szülei az érintkezésüket tanulmányozzák. – Jól van? – kérdezte a férfi, majd felemelte, magasabbra a kelleténél. Lábujjai nem érintették a talajt.

– Igen – felelte a lány. – Letehet.

Mr. Stone gyorsan elengedte.

– Bocsásson meg! – mondta a férfi, majd addig hátrált, amíg már csak a kezük ért össze. Az övé még mindig meleg és biztonságot adó volt. Megköszörülte a torkát. – Élvezi az ünnepséget?

A lány bólintott.

– Nagyon örülök Rubynak. – Olivia tisztának érezte a tudatát. Kihúzta magát, és kissé megmerevedett, majd felpillantott Mr. Stone-ra, megengedve neki, hogy a könyökhajlatába húzza a kezét, és elkísérje a szüleihez. A férfi menta- és bőrillata keveredett az asztaldíszek nyári szellőben lebegő, vibráló aromájával. Együtt kellemes kombinációt alkottak.

– Nagyon élveztem a táncunkat – fordult hozzá a férfi. Még mindig fogta a lány kezét, amellyel belekarolt, és biztonságot sugárzóan nézett rá.

Olivia kiegyenesedett, és kissé hirtelen elrántotta a kezét.

– Igen, pompás tánc volt. Köszönöm, Mr. Stone. – Látta, amint Ruby Agatha Learyvel és Bertha Wallace-szal, valamint egy ismeretlen párral, kétségtelenül Harrison barátaival beszélget. – Ha megbocsát – mondta, figyelmen kívül hagyva a Mr. Stone arcán röviden átfutó csalódottságot, azzal megfordult, és a menyasszony felé indult.

Felhajtani Freeport holdfényes, fákkal szegélyezett beállóján mindig megnyugtató volt Olivia számára. A parti további része eseménytelenül telt, ezért úgy döntött, inkább elkerüli a tömeget, és a csillagok fényében úszó pamlagon ver ideiglenesen a tanyát. Sajgott a lába a tánctól. Egyedül arra vágyott, hogy fürdősóba áztassa, és beledőljön az ágyba.

John autója a veranda lépcsőjénél parkolt. Helennel együtt jött haza, jóval Olivia és a szüleik érkezése előtt.

Ahogy a hintó megállt, Mr. Davenport megrázta a fejét.

– Nem értem, miért hagyja ott azt a micsodát, mint valami kinőtt játékot. – Behunyta a szemét, és megdörzsölte büszke orrának orrnyergét. Aztán a botjára támaszkodva kiszállt a hintóból, és kezét nyújtotta a feleségének. Olivia gyorsan leereszkedett utánuk, és megnyugodva közeledett a Freeport-kastélyt körbefutó verandához meg a díszes bejárathoz vezető nagy lépcsőhöz.

Végre otthon.

– Olivia! – kiáltotta az anyja odabentről. – Váltsunk pár szót, mielőtt lefekszel!

A lány nem tudta elviselni a lábujjai lüktetését, lerúgta a cipőjét, és élvezve a lába alatt a hűvös, polírozott parkettát, majd követte a szüleit a könyvtárszobába.

– Szerintem ülj le, drágám!

– Arról van szó, hogy kihagyom a jótékonysági ebédet? Elígérkeztem délutánra Mrs. Woodardnak. – A tiszteletes barátja, Mrs. Woodard sok közösségi eseményt szervezett. Ő és Mrs. Davenport ugyanannak a társasági klubnak voltak a tagjai, és mindketten nagy jelentőséget tulajdonítottak a karitatív munkának.

– Nem erről van szó – mondta Olivia anyja.

Rettegés bizsergett végig a lány fejbőrén. Édesanyja csak akkor szólította „drágámnak”, amikor kellemetlen híreket közölt. Mr. Davenport az egyik magas támlájú székhez lépett az üres kandalló mellett. Egyik kezével a térdére, másikkal a botjára támaszkodott, és leült. Olivia a szemközti székre rogyott le. Tekintete megtalálta az anyját, aki az apja oldalára állt. Úgy néztek ki, mint egy portré.

Mr. Davenport megköszörülte a torkát.

– Megértjük, Olivia, hogy Mr. Lawrence nagy benyomást tett rád, mielőtt Londonba indult volna. Intelligens, kifinomult fiatalember. – Olivia úgy vélte, az apja megfontoltan, vonakodva ejti ki a szavakat, ezért tanulmányozta őt. Természetesen már rég nem gondolt Jacob Lawrence-re, mivel egyre mélyebb érzelmeket táplált Mr. DeWight iránt. De az apja erről mit sem tudott. Az anyja tekintete, amelyet röviden elkapott, csak megerősítette ezt. Mrs. Davenport nem árulta el lánya kívánságát, és korábbi tervét sem, miszerint távozni készült Washington DeWighttal a három héttel korábbi kampányesemény estéjén.

– Mivel ő kikerült a képből – folytatta Mr. Daven-port –, szeretnénk, ha új célpontra összpontosítanál.

– Papa… – mondta a lány döbbenten.

Mrs. Davenport közelebb lépett Oliviához.

– A remény sokféle formában látogat meg bennünket. Így a boldogság is. Nem tudtuk nem észrevenni a kémiát közted és Mr. Stone között ma este. Jelezte, hogy szeretne jobban megismerni, és… – kissé felemelte a hangját, elhallgattatva Olivia tiltakozását – …úgy gondoljuk, ő a legmegfelelőbb pár számodra.

– Pár? De azt hittem… én választhatok. – Ne találta volna meg a párját Mr. DeWightban? Nem mondta volna el mindezt az anyjának? Ez a párosítás nem csak arra szolgált, hogy ideiglenesen fenntartsák a látszatot?

– Olivia – folytatta az anyja –, Everett Stone partiképes agglegény, és miután felbontottátok Mr. Lawrence-szel az eljegyzéseteket, nem látunk más lehetőséget. – Azzal az anyja éles pillantást vetett rá. – Mr. Stone kedves és gondoskodó férj lesz.

Olivia azonban nagyon is látott más lehetőséget. De az éppen Philadelphiában volt, útban az ország fővárosa felé.

– Nem – közölte a fejét ingatva. A látása hirtelen elhomályosult, szúrt az orra. Nem akart egy újabb eljegyzés gondolatával foglalkozni, és főleg nem szerette volna olyasvalakihez kötni magát, aki nem érdekelte.

– Férjhez kell menned. Valakihez – jelentette ki az apja.

– Nem! – vágta rá Olivia kétségbeesetten.

– Légy észszerű! – mondta az anyja.

– Mindig észszerű vagyok. – Olivia felállt. Érezte, hogy öklei remegnek az oldalán. Megfordult, és saját magát is megdöbbentve, szó nélkül kiment a könyvtárszobából.

Nemet mondtam. Mikor mondtam valaha nemet? Olivia nem emlékezett olyan időre, amikor ennyire nyíltan dacolt volna a szüleivel.

Átbotorkált a gyéren megvilágított folyosókon, lába a szobájába vitte, de az esze máshol járt. Nem tudta biztosan, mennyi idő telt el. Homályosan emlékezett rá, hogy a testvérei összevont szemöldökkel kukkantottak be a résnyire nyitott ajtaján, majd visszavonultak. Valamikor letelepedett az íróasztalánál. Remegő kézzel húzott elő egy üres papírlapot Washington levelei alól. Az érintetlen papírt bámulta. A legkevésbé sem akarta aggasztani a férfit. Vagy elvonni a figyelmét a munkájáról. Így az íróasztal mélyéről elővette a naplóját, és a selyemszalaggal új oldalnál nyitotta ki:

Nem hiszem el, hogy már megint ez történik.

Tartalom

1. Ruby

2. Olivia

3. Amy-Rose

4. Helen

5. Ruby

6. Olivia

7. Amy-Rose

8. Helen

9. Ruby

10. Olivia

11. Amy-Rose

12. Helen

13. Ruby

14. Olivia

15. Amy-Rose

16. Helen

17. Ruby

18. Olivia

19. Amy-Rose

20. Helen

21. Ruby

22. Olivia

23. Amy-Rose

24. Helen

25. Ruby

26. Olivia

27. Amy-Rose

28. Helen

29. Ruby

30. Olivia

31. Amy-Rose

32. Helen

33. Ruby

34. Olivia

35. Amy-Rose

36. Helen

37. Ruby

38. Olivia

39. Amy-Rose

40. Helen

Köszönetnyilvánítás

Ismerkedj meg
a Davenport családdal:

ROMANTIKUS TÖRTÉNELMI FIKCIÓ A BRIDGERTON ÉS AZ EMILY PÁRIZSBAN RAJONGÓINAK!

A Davenport család lány tagjai, szolgálójuk és legjobb barátnőjük egy forrongó időszakban próbálják megtalálni az útjukat az életben és a szerelemben.

1910-ben járunk, Chicagóban. A vagyonos és tekintélyes Davenport család rangját William Davenport, az egykori rabszolga harcolta ki. Fényűző körülmények között élnek, szolgákkal, ezüst étkészlettel és ragyogó partikkal, a szerelmet keresve – még ott is, ahol nem kellene.

A Davenport család-sorozat első kötete az amerikai történelem és a fekete polgárjogi harcok egy kevéssé ismert korszakába vezet el, C. R. Patterson és családjának igaz történetére alapozva. A fordulatos, magával sodró könyvben négy elszánt fiatal nő küzd azért, hogy a saját útját járhassa, és a szerelemre is rátaláljon.

„Mesteri cselekményszövésű regény olyan fiatal nőkről, akik nem félnek a kezükbe venni az irányítást, szembeszállni az elvárásokkal, és küzdeni az álmaikért.”

Publishers Weekly

Fordította: Balássy Fanni

Felelős szerkesztő: Liska Enikő

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

ISBN 978 963 584 671 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Amarante – SIL Open Font License

Crimson Text – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License