Hel Enai Dawn

Sunderon 2

Az Ördög Szíve

Hel Enai Dawn

Sunderon

Az Ördög Szíve

Kiadja a Dawn Factory

2025 © Szubin-Horváth Hajnalka

Szerkesztő: Szűcs Ildikó

Korrektor: Szűcs Ildikó, Szubin Zoltán

Borítóterv: Szubin-Horváth Hajnalka

ISBN 978-615-02-2790-0

Hel Enai Dawn

Sunderon

Az Ördög Szíve

Kedves Olvasó!

Köszönöm, hogy vártál. Köszönöm, hogy itt vagy. Köszönöm, hogy ismét velem tartasz. Ez a kötet Deron szívéről szól. Az ő tragédiája, az ő hatalma, az ő átka, az ő jövője, az ő hetrastrája.

Fogadd szeretettel!

Óriási köszönet Szűcs Ildikónak az őrületesen nagy munkájáért, amiért precízen és időt-energiát nem kímélve átjavította nekem ezt a nehéz és bonyolult szöveget. Ötleteivel, tanácsaival egy sokkal érthetőbb, irodalmiasabb, kerekebb történet vált belőle!

Mint mindig, határtalan hála a támogatásért és segítségért Nyulukámnak, aki velem volt a történet megszületésekor és most, amikor végre elkészült könyv formátumban. Mind a szöveg, mind a borító, mind a történet sokkal több lett általad! Köszönöm!

És nem utolsó sorban köszönöm neked, kedves olvasó! Ha nem szeretted volna, és nem adtál volna hangot neki valamilyen módon, akkor sosem lett volna erőm a végére érni. Köszönöm neked!

1.
Idézés

A félhold már megmutatkozott a félhomályba borult égen. Madártávlatból a hegyek között futó út úgy tetszett, mint egy végtelenül hosszú kígyó a sötét rengeteg közepén. A fiú nem tűnt többnek kilencnél, mégis olyan meggyőződéssel menetelt az kihalt országúton, mintha mindennapos rutin lenne számára. A bőrcsizmája orrát ellepte a por, a hűvös őszi szél tépte lenge, éjszaka színű ingét. Felérve a dombtetőre megpillantotta a völgyben rejtőző kisváros színes háztetőit. Bronzos arcán mosoly jelent meg, és nagy önfegyelemre volt szüksége, hogy ne mutatkozzon meg dárdavégű farkincája.

Startown, így hívták a városkát. Végre megérkezett. Örömének a háta mögött feltűnő autó vetett véget. Messze volt még, de a benne ülő ember már észrevehette. Sietve az útszéli fák rejtekébe húzódott, és várt. A kocsi lassított, mintha a benne ülő vizslatni akarná őt, de a fiú fekete haja és ruhája egybeolvadt a félhomállyal. Végül az autó továbbhajtott, be a városba. Ez jó lecke volt a fiú számára, hogy hiába képes elrejteni a szarvát és a farkát, sokkal biztonságosabb elkerülni az embereket. Az apja, a király, már bizonyára keresteti őt az emberszolgáival. Várnia kell, míg leszáll az éj.

Deron felmászott egy fára, és a sárguló lomb rejtekében elővette az egyik tárolópecsétjébe rejtett fotográfiát. Ismét meg kellett néznie, hogy miért is lépett meg otthonról.

A képen lévő lány egy hintán ült, szőke haját hamvas arcába fújta a szél. Tekintete komoly volt és hideg, már-már metsző, tele titkokkal, amiket a démoncsemetének feltétlenül fel kellett tárnia.

Kéretlen küldetés volt az övé, amit az apja rögvest megtagadott tőle, ahogy előhozakodott vele. Deron viszont képtelen volt tovább az Örök Toronyban maradni. Muszáj volt találkoznia a lánnyal. Már akkor tudta, hogy nem átlagos ember, amikor a hozzá tartozó titkokat még nem is ismerte. Elég volt csupán a képmása, hogy heves késztetést érezzen a vele való találkozásra, és most itt van a Földön. Megszegte az apja szabályait, elszökött otthonról, csakis érte.

Emlékezetébe véste a kép hátterében megbúvó ház részleteit: fehér falú, barna tetős házat kell megtalálnia, de a légi felderítést nem merte megkockáztatni. Nem volt elég felhő, hogy elrejtőzhessen, és az emberek a műholdjaik segítségével rajtakaphatják, azt pedig nem engedhette meg, hogy lelepleződjön a fajtája.

Éjfélre járt az idő, amikor átlépte a város határát. Az emberek már visszahúzódtak a házaik melegébe, így nem kellett felvennie az előre bekészített sapkát, hogy elrejtse fülének hegyes végét, sem a kesztyűt, amivel a karmait volt hivatott eltakarni. Elég volt csupán a szarvát anyagtalanná tennie, a farkát pedig az egyik combjára tekernie, mert annak eltüntetése már tényleg ritka megerőltető volt.

Kitartóan rótta az utcákat, amikor az erdő szélén meglátta a barna tetős házat, amit a többivel ellentétben magas kerítés vett körbe. Megállt, és csak bámulta. Végre megtörténik. Találkozni fog Sun Whiscosttal.

Előre lendült, könnyedén átszökkent a kapu felett. Szerencsére nem őrizte kutya a helyet. Odament az ajtóhoz, és lenyomta a kilincset. Zárva volt. Már kész volt erőszakhoz folyamodni, amikor kiabálásra lett figyelmes:

– Sun, hányszor mondjam még el? Nincs több horrorfilm!

Deron arcára elégedett vigyor ült ki; megérte a sok tanulás, tökéletesen értette a férfi mondatait.

Előidézte a szárnyát, és egy kicsit felemelkedett. A résnyire nyitott emeleti ablakon át meglátta a kiabálás forrását, aki minden bizonnyal Ryan Whiscost volt. A szőke férfi arcán piros borvirágok virultak: részeg volt. A lány makacsul küzdött, próbált szabadulni a férfi szorításából. Harcias volt és csodaszép. Hosszú, szőke haja összekuszálódott, és rátapadt könnyektől ragacsos arcára.

– Engedj! – kiáltotta a lány. – Látnom kell a végét! – követelőzött. – Tudnom kell, hogyan halnak meg!

A férfi dühösen az ágyra ültette, aztán bevágta az ajtót, és kattant a zár. Sun arcáról egyből eltűnt a bánat, átvette helyét az elégedetlenség.

Deron rákönyökölt a párkányra, úgy nézte, ahogy a lány felugrik, és a ruhásszekrény elé toppan. A polc rejtekéből egy megsárgult, vén könyvet vett elő, azt lapozgatta. Néha elidőzött egy-egy oldalon, és megsimította a lapokat. Deront meglepte, hogy a lány tud olvasni. Ez nem volt benne Ryan jelentéseiben.

Az ördögcsemete eldöntötte, hogy ideje megmutatkoznia. Felhúzta magát a párkányra, és belökte az ablakot. A lány kezéből kiesett a könyv, tátott szájjal nézett rá. Deron puhán érkezett a szőnyegre. Dárdavégű farka már rég elengedte a combját, ide-oda járt az izgalomtól.

– Egy démon! – suttogta a lány izgatottan, mindenféle félelem vagy kétség nélkül.

– Ördög – javította ki Deron önelégült vigyorral.

Élvezte, hogy a barna szempár őt nézi, hogy elnyerte a lány figyelmét, hogy végre valaki más is látja az apján kívül, sőt, úgy mered rá, mintha nála nagyobb szenzáció nem is létezne a világon. Olyan volt az egész, mint egy csoda. Bizonyíték arra, hogy érdemes volt vállalnia ezt a veszélyes utat. Megfordult a fejében, hogy talán a lány is ugyanezt érzi, amikor ránéz: végtelen vágyat a megismerésére. Ösztönös volt ez az érzés, amit még soha senki iránt nem tapasztalt.

– A nevem Ergreyn Welfroz L’Senthys Deronald. Nefra hercege vagyok, de hívj csak Hercegnek – mondta gyorsan, és türelmetlenül várta a lány válaszát.

Sun megnyalta az ajkát, miközben óvatosan közelebb merészkedett hozzá. Megbámulta minden porcikáját: a hullámzó farkának végét, a karmait, de leginkább az arcát. Végül megállt előtte, alig voltak egymástól pár centire. Nem érezte a lányból áradó dicsőséget, de látta ragacsos pilláit és barna szemét. A lány lassan felé nyúlt, majd kisvártatva az arcán érezte puha, finom ujjait, ami aranyszívéből heves dobogást váltott ki.

A kislány lehunyta a szemét, mélyet szippantott az illatából, majd a másik kezével megszorította karmos ujjait, mintha mindig is arra vágyott volna, hogy őt érintse.

Deron még soha nem érzett hasonlót, szinte elviselni sem tudta a boldogságot, amitől majd’ felrobbant. A lány vágyakozó tekintete a feje tetejét pásztázta.

Megfeledkezett a szarváról, ki tudja, mióta volt már látható, de Sun angyali mosolya mindent megért. Olyan csodálattal bámult rá, amitől Deron úgy érezte, hogy örökre dagonyázni fog az önbizalomban.

– És te ki vagy? – kérdezte Deron.

– Sun – mondta a lány, és rögtön elengedte, majd az ágyához sietett, és leült. Úgy vált el tőle, mintha felismerte volna benne a veszélyt. Ugyanakkor mégsem tűnt rémültnek, inkább kíváncsi volt.

– Olyan rövid neved van, mint egy szolgadémonnak – próbálkozott a fiú a démonok nyelvén.

A lány összefonta maga előtt a karját, és lehajtotta a fejét. Sóhajtott. Deron bosszúsan közelebb lépett hozzá.

– Nincs semmi hozzáfűznivalód? – folytatta a démon a saját nyelvén, remélve, hogy kikényszeríti belőle az igazságot, hogy érti és beszéli a démonok nyelvét.

Sun a hátára feküdt, és a mennyezetet bámulta. Ezt látva Deron száján majdnem kiszaladt, hogy Sun is a rabszolgájának minősül, de úgy döntött, még vár vele. Ki kell szednie belőle valamit, másképp a küldetése semmit sem ér.

– Tudod, hogy egyes szolgadémonok erősebbek, mint a nemesi démonok?

A lány haragosan rápillantott a szeme sarkából. Deron nem tudta, hogy azért bosszús, mert érti a szavait, vagy azért, mert nem.

– Téged az angyalok ereje táplál. Tudod, hogy miért? – próbálkozott ismét. Hatástalanul.

Sun oldalra fordult, és nagyon gondolkodóba eshetett, mert a haját rágcsálta, úgy nézte Deront.

– Ez nagyon gusztustalan – váltott vissza az emberek nyelvére Deron.

Sun tüntetőleg megrántotta a vállát.

– Honnan jöttél? A pokolból? – kérdezte a kislány.

Deron megrázta a fejét.

– Neked talán az lehet, de nekem az az otthonom, Nefra.

A lány barna szeme kíváncsian csillant.

– Milyen ott az élet?

Deron nem vallhatta be, hogy egész életében egy toronyban raboskodott, és hogy huzamosabb ideig még sosem tartózkodhatott azon kívül, hiszen túl veszélyes volt számára.

– Csodálatos – hazudta végül, és dobbantott.

Nem történt semmi. Újra próbálkozott. Csak harmadjára sikerült a belsejében tárolt pecsétet a földre irányítania, amiből egy magas, támlás szék jelent meg, de ide-oda imbolygott, meg kellett fognia, nehogy eldőljön. Elrontotta a varázslatot, mint általában. A lányt viszont lázba hozta a tudása, felült, és tátott szájjal bámulta. Nem érdekelte, hanyadszorra sikerült, vagy hogy mennyire szépen jelent meg a tárolópecsétből a szék. Szinte remegett izgatottságában már ettől az egyetlen pecsétnyitástól is. Deronnak meglepő volt a viselkedése, megszokta, hogy az apja állandóan lehordta a hibái miatt.

– Nefrában mindenkinek mágikus ereje van, és az ördögöké a leghatalmasabb – közölte vele.

– Hogy csináltad? – kérdezte mohón.

Megint sikerült felkeltenie a kíváncsiságát, és ez így volt rendjén.

– Megvan a maga módja – mondta, és felült a nagy székre. Egy újabb pecsétből kupát idézett elő. Elsőre sikerült, aztán rájött, hogy innivalót már nem idézhet bele, mert akkor az apja le tudná követni őt. Így sem tudhatta, hogy mennyi ideje maradt még, mielőtt rátalál. Eredményeket kell elérnie Sunnál, másképp sosem fog tudni bizonyítani az Ördögnek.

– Ha kíváncsi vagy rá, hogyan működik, előbb mesélj magadról. Ez Nefra első számú törvénye: valamit adnod kell cserébe, hogy te is kaphass.

Sun karba fonta a kezét. Látszott rajta, hogy kicsit sem tetszik neki az ajánlat. Jóval több értelem volt benne, mint egy embergyerekben, ez nyilvánvaló volt.

– Apa alkoholista – jelentette ki hűvösen. – Anyát nem ismertem, meghalt.

Deron ismét falakba ütközött. Sun az általa is ismert információkat közölte.

– Nem emlékszel a születésed első pillanataira? – kérdezte megjátszott megdöbbenéssel. – Mi, démonok, mindenre, még a saját születésünkre is emlékszünk.

Sun meghökkent, amit jó volt látni az egyébként közönyös arcocskáján.

– Milyen volt? – kérdezte elbűvölten. – Milyen volt a születésed?

– Elmondom – hazudta Deron –, de előbb beszélj nekem az emlékeidről! Nem emlékszel édesanyádra? Ő hozott a világra, valamire csak emlékszel belőle.

Sun nagyot nyelt, az ajka lefelé görbült. Csendben merengett, mintha komolyan próbálna visszaemlékezni.

– Nem. De nem is szeretnék.

Szavaiból sütött a gyűlölet, a mélyről jövő utálat. Deron nem tudta eldönteni, hogy hazudik-e, vagy igazat mond. Nem véletlenül nem kapott több pótanyát a lány. Mikor legutóbb megpróbáltak egy anyafigurát beleszőni az életébe, Sun két héten belül elintézte. Balesetnek tűnt, de valójában nem volt az. Ryan megírta, hogy soha többé ne próbáljanak anyát adni neki. Valamiért nagyon érzékeny volt a témára.

– Beszélj a születésedről! Milyen volt?

Deron úgy igazította az arcizmait, hogy ne láthassa meg a lány a csalódottságot. Ő, Sunnal ellenétben, bármit megtett volna, ha emlékezhetne a születésére és az anyja arcára, de nem emlékezett semmi másra, csak egy barlangra, az apjára és Éden szavaira. Semmi kedve nem volt arra gondolni, hogy a születése után egyből azt kellett hallania, hogy soha nem lehet majd jó király, és a világra jötte egyenlő Nefra sorsának megpecsételődésével.

– Nefra szabálya egyértelmű. Amíg nem adsz, addig nem kapsz. Inkább beszélj arról, miért nem akarsz rá emlékezni?

Sun úgy méregette, mintha pontosan tudná, mit akar kiszedni belőle a démon. Előrébb csusszant, áthajolt a székhez, megtámaszkodott a karfáján, és megfogta Deron térdét. Tiszteletlenül viselkedett, de olyan együttérzéssel nézett a Hercegre, mintha belelátna a fejébe.

– Nem akarok rá emlékezni, hiszen már nincs itt velem. A lényeg, hogy apa itt van. Csak a most számít.

Deron nem tudta biztosan, hogy a két évvel ezelőtt meggyilkolt szolganőre gondol, vagy a valódi anyjára, de már nem is volt fontos. Mélyen megérintette a lány válasza. Ő sem akart a származásával törődni, túl sokat gondolkodott már azon, hogyan lehetséges anya nélkül születni. Erre sosem kapott választ, csak Éden szavai maradtak meg az emlékezetében. Talán ez is közrejátszott abban, hogy kiváló király akart lenni. Egészen pontosan a legjobb. Eltökélte, hogy még az apjánál is hatalmasabb Ördög lesz.

– Tudod, Sunny… azt hiszem, megértelek – mondta végül széles vigyorral.

– Nem ez a nevem – jelentette ki a lány hűvösen. – Sun vagyok.

A fiú dölyfösen hátradőlt.

– Egy nap én leszek az Ördög, tehát úgy hívlak, ahogy akarlak. Inkább érezd magad megtisztelve, hogy a ritka gyatra és rövid nevedet meghosszabbítom.

– Gyatra a nevem? – kérdezte Sun értetlenül.

– Igen, az én világomban nagy fontossággal bír az, hogy hogyan hívnak valakit. Minden nevet rövidítünk, de a tiéd olyan kurta, hogy csak hosszabbítani lehet. Ez egy gesztus, ami azt jelenti, hogy barátságosak a szándékaim. Amúgy is illik hozzád, Sunny.

Sun szemmel láthatóan túllépett az ámulaton, és úgy tűnt, megértette a szavait, ugyanis rámosolygott.

– Jó. Te hívhatsz így.

Deron először érezte azt, hogy a lány őszintén mosolyog rá, amitől dobbant egyet a középső szíve, és mielőtt észbe kapott volna, a lánnyal együtt zuhanni kezdett a fekete-fehér világba, aminek csendjét Sun sikolya kavarta fel.

***

– Ébredj, ördög!

Deron kinyitotta a szemét. Ásított. Fáradtnak és kimerültnek érezte magát, vagyis közel sem pihent annyit, amennyit szeretett volna. Aztán rájött a fényből, hogy nem a saját hálókamrájában van. Meztelenül, a szárnya nélkül kucorodott össze néhány színes függönybe bugyolálva. A teste piszkos volt, sérült és barna foltokkal teli. Még szép, hogy fáradt volt. Éden fáinak nedve még mindig dolgozott az ereiben, ami ugyan megakadályozta haragszívének újbóli kisarjadását, ám aranyszívének mágikus ereje csak a létfunkciók fenntartására volt elég. Nem volt mágiája, egyetlen pecsétet sem tudott nyitni, nem tudott volna pillanatok alatt felállni, ha halálos sebet kap. Akármikor megölhették. Védtelen volt, és fegyverrel sem rendelkezett. A szövetségese – az egyetlen, akire akár az életét is feltette volna – elárulta. Sosem volt még ilyen pocsék ébredése.

A függönyök megrándultak körülötte. Az anyag megreccsent, a lánc, amibe a talpkarmai akaszkodtak, megadta magát, és a padlóra zuhant.

Deron meglepetésére Sun nézett vissza rá rég látott hűvös, szigorú pillantásával. A lány még mindig a megbízottak vörös, földig érő, mágikus kabátját viselte. A kezében borostyánsárga papírok voltak: az apja levelei. Áradt belőlük a vér keserű illata. Holleron, a kutyája, a lábánál állt.

– Indulunk Nefrába. Apád parancsára – dobta elé a lány a három papirost. – Öltözz fel! Ez parancs, rabszolga.

Deron a kezébe vette az egyik levelet, és sietve olvasni kezdte:

Sun Whiscost, a 865. Ördög: Ergreyn Welfroz Indegrant Luchells Megbízottja részére!

Mindent meg kell tenned, hogy fiamat, Deronaldot, biztonságban áthozd Nefrába, amint lehetséges! A személyes biztonsága a te felelősséged marad egészen addig, míg meg nem fosztalak a rangodtól! Küldök egy csapatot, akik segédkeznek az átkelésben, de ne bízz meg egyikben sem! A démonok minden lehetőséget meg fognak ragadni, hogy Nefra trónörökösén sebeket ejtsenek!

A korai szerződött rabszolgák csapata is veletek tart Nefrába kiképzés céljából! Amint a kiképzőközpontba értek, jelentsd ki, hogy te és a fiam is részt vesztek a korai szerződöttek kiképzésén megfigyelés céljából.

– Nem hallottad, amit parancsoltam? – kérdezte Sun sötéten.

Deron felpillantott a követelőző lányra.

– Ez a tellaharra. Szabad meztelenkedni – morogta, és körbepillantott a megannyi fekvő és ülőbútorral teli, orgiákra fenntartott, óriási, kerek helyiségen.

Mohón tovább olvasott, miközben érezte, hogy a középső szíve aggodalmat és félelmet pumpál az ereibe. Mintha kirántották volna alóla a talaj, úgy érezte, hogy az apja ezen döntése miatt már soha nem fog teljesülni az álma.

Megbízottamként nem parancsolhat neked senki, csak én. Így nem uralkodhatnak feletted, viszont a fiamnak parancsolhatnak és árthatnak. Mindig légy mellette, és támogasd! Elvárom, hogy visszafogd a benned élő, kóros angyali hatalmat! Mindig hordd az egyenruhát! Ha valaki megtámad, az majd megvéd az átkozott erőd helyett.

– Azt mondtam, öltözz fel! – követelőzött Sun.

Deronnak kedve lett volna ráüvölteni, de abban a pillanatban erős fájdalom hasított belé. A haragszíve helyén mintha összehúzódtak volna a bordái. Légszomja támadt, a mellkasára szorította a kezét, de nem hagyta abba az olvasást.

Az angyalok ereje felettébb veszélyes a nefrai élővilágra. Ne vedd le a ruházatot másutt, csak a fiam hajlékában, amikor nincs senki a közeledben.

Én, Ergreyn Welfroz Indegrant Luchells, feloldottam Deront az egyik névesküje alól. Mellékeltem a levelet, amit feltétlenül adj át neki indulás előtt!

Deron azonnal a neki címzett levélhez kapott, könnyen felismerte a nefrai írásmódról.

Fiam!

Ezennel feloldalak a Sunt érintő titoktartás alól. Bármiről beszélhetsz a lánynak, hamarosan úgyis feltárom az igazságot a világ előtt vele kapcsolatban. Tartsd az oldalunkon, csak te vagy képes rá!

Deron összerezzent. Épp mikor már megszerezte volna a korlátlan hatalmat Sun felett, rá kellett jönnie, hogy felesleges reménykednie. Már tudta: sem szép szóval, sem zsarnoksággal nem lehet irányítani sem Sunt, sem annak erejét, sem a szörnybelsejét. Nem számított már semmi. És a minap végleg ellökte magától.

Felnézett a hűvös, barna szempárba. Már késő, megbántotta. Hallgatnia kellett volna az apjára. Sosem lett volna szabad a maga feje után mennie, és Arez esete volt erre a legjobb példa. Igaza volt a királynak, rosszul gondolkodott. A bizalom nem lesz része többé egy stratégiájának sem.

A döntése ellenére csábosan rámosolygott a lányra.

– Ne légy ilyen mogorva! Szükséged van rám, Sunny. A kiképzésen számtalan démon akar majd felhasználni téged a maga céljaira.

– Már megtanultam a leckét, hogy egyben sem szabad megbízni. Mi van? Süket vagy? Parancsoltam neked, rabszolga! Öltözz!

Deron a függönyök közé akasztott nadrágja után nyúlt, belebújt, eközben a lába erőtlenül remegett, mint egy gyenge, életre alkalmatlan fiókának. Le kell állítania magát, higgadtnak kell maradnia. Ő lesz Nefra királya, az nem fordulhat elő, hogy nem. Természetes, hogy az apja ilyen szintű büntetésben részesíti, amiért elengedte Arezt a braasollá vált vére ellenére. Tisztában volt vele, hogy ezzel a tettével óriásit vétkezett a fajtája és Nefra ellen is. Olyan ostoba volt, annyira hitt neki!

Miután meghúzta a derekán a nadrágja bőrövét, letérdelt Sun előtt, és az utolsó levelet is maga elé csúsztatta.

Idézés!

Sun Whiscost és a Deron nevű rabszolga részére

Ergreyn Welfroz Indegrant Luchells király akaratából ezennel mindkettőjüket beidézzük egy nyílt kihallgatásra, amelyen minden, a nevadai incidensben érintett entitás részt vesz. Sun Whiscost, ön, mint őrszem lesz jelen, a Deron nevű szolga tolmácsként fog az ön páholyában szolgálatot teljesíteni.

Deron összepréselte a száját. Szégyen! Ha eddig nem akarták követni a nefrai démonok, ezek után még annyira sem fogják. Ilyet! Elárulni az egész birodalom előtt, hogy futni hagyta Arezt, az első Ördög, Nefran leszármazottját, aki a leghatalmasabb fegyverrel bír a világon, ráadásul az angyalok pártját fogja! Nem elég, hogy kiderült az anyja halandó mivoltja, most még ez is!

Lassan tényleg valósággá válik, amit Éden mondott az apjának:

„Egyszer majd ez a fióka fogja romba dönteni mindazt, amit felépített a fajtád, Luchells! Sosem lesz jó király. Elpusztít mindent, amit az aranyszívűek hivatottak védeni, és még annál is többet!”

Bizony, már most megmutatkoztak cselekedeteinek baljós következményei. Ott volt Arez, aki lényegében az ellensége volt, mégis botor mód elhitte, hogy az átalakulása után is őt akarja majd szolgálni. Nem is beszélve Sunról, akit fel akart használni fegyverként, hiába volt veszélyes a népére és a világára. Ostobaságokat akart, mert egy félresikerült otran volt, akit még az apja sem támogatott, pedig kutya kötelessége lett volna támogatni a fiát!

Ismét kétrét görnyedt haragszívének összehúzódásától.

– Rabszolga! Kérdeztem valamit!

Deron felmorrant. Életében először igazán restelkedett a döntései és a naivsága miatt. Áruló volt. Nefra árulója, és megérdemelné, hogy kivégezzék, amiért veszélybe sodorta alattvalóinak életét, a fajtáját, az egész hierarchiájukat.

– Mindez azért történt, mert úgy érzek, mint egy ember – csodálkozott rá Deron, de most már nem volt emiatt hányingere. Csak egyre gyűlöletesebbé vált számára, hogy ő nem igazi démon, és hogy az emberi érzések mindig felülkerekednek a logikáján.

– Süket vagy? – kérdezte Sun.

Deron látta, hogy a lány közel hajol hozzá, ő pedig a képébe üvöltött, mielőtt még gondolkodott volna:

– Egy Ördög sosem hajol le a szolgájához! A király megbízottja vagy! Neked sem szabadna!

A lány keze ökölbe szorult.

– Kérdeztem valamit, rabszolga! Válaszolj!

Deron nem tudta, mit kérdezett a lány, ahhoz túlságosan feldúlt volt. Még sohasem volt ennyire szétcsúszva, talán csak akkor, amikor túl sok bódítószert vett magához, vagy túl sokat ivott. Ez az állapot azonban ismeretlen volt számára, ez a mély önutálat, ami úgy lefoglalta az elméjét, hogy észre sem vette, hogy hozzá beszélnek.

Nagy levegőt vett. Le kell higgadnia, és muszáj végiggondolnia, hogyan kényszerítse ki még egyszer a kérdést a lányból úgy, hogy annak ne tűnjön fel, hogy ő elsőre nem hallotta.

Kínkeserves belső tanakodásának a csiga alakú feljáróban, a folyosó falán kirajzolódó két jel vetett véget. Nefrai nemesek címerei voltak. Ők a lehető legrosszabb kísérők, akiket csak küldhetett az apja. Mind a ketten erősek voltak, gyűlölték őt, és alig várták, hogy holtan láthassák az ellenük elkövetett bűneiért.

– Ismered őket? – kérdezte Sun egy hosszú pillanat múlva, miközben a falakon egyre inkább terjedő címereket vizslatta.

– Jirson Ikarhall E. W. a fénydémonok családjából és Wattaras Imfarim E. W. atyám laborjából. Bizonyára az ígért kíséret.

– Változékony? – kérdezte Sun rezzenéstelen arccal az emberek nyelvén.

Deront meglepte, hogy a lány megértette a „Imfarim” családnév jelentését, és elsőre a legmegfelelőbb fordítást használta. Csodálkozva nézett fel a lányra. Rossz előjelnek tűnt, hogy ösztönösen felismert egy nefrai kifejezést, hiszen a lány másik énje jól beszélte a nyelvet.

– Különleges démonfajba tartoznak az Imfarimok. Az erejük nem olyan kötött, mint másoké. Maguk választják, milyen hatalmat akarnak kifejleszteni.

Sun biccentett. Rajta is látszott némi zavar, hogy tisztában volt a szó jelentésével, de végül nem öntötte szavakba meglepettségét. Az arca megkeményedett, és maga indult el kifelé a helyiségből, miközben egyre több jel repült át a folyosón, hogy betöltse a tellaharra fekete falait, és még mélyebb szintekre terjedhessen.

Deron utána akart szólni, hogy óva intse Jirson kegyetlen természetétől és Watt kíváncsiságától, de képtelen volt rá. Nem ment. Csak figyelte a vörös kabátos lányt, ahogy eltűnik a feljáróban.

Tudta, hogy segítenie kellene neki, tippeket adni, hogy legalább össze tudjanak dolgozni egymást kiegészítve, ahogy azt az apja kívánta, de képtelen volt az együttműködésre. Sunt okkal taszította el magától, mert ő az, aki bajt hoz rá majd a jövőben. A lány és a nevetséges felfogása a nem létező barátságukról! Neki nem voltak barátai, és ez így volt rendjén. Nem támaszkodhat többé másra. Arez volt az egyetlen, akivel az emberi barátsághoz hasonló kapcsolata volt, és könnyen lehet, hogy ez a koronájába fog kerülni. Fel kell végre nőnie.

– Megbízott! – hallatszott a folyosóról Steven hangja. A fiú az Ördög Szervezetében lévő titkos szervezet tagja volt, akiket még Sun buktatott le az ő megbízásából.

Deron azonnal felemelkedett, és behúzta a karmait a talpába, hogy halkan lopakodhasson. A feljáró mellé simulva fülelt.

– Kérem, segítsen! Sokan képtelenek felkelni a tegnapi vérveszteségtől. Angela, az egyik lány, tegnap óta eszméletlen.

Deron farka majdnem nekicsattant a falnak a dühtől. Ha herceg maradhatott volna, vagy ha legalább az erejét megtarthatta volna, akkor képes lett volna megvédeni őket. Rendesen móresre taníthatta volna Phelt, a világtalan démont. Gyorsan követte felfelé Sunt, aki az ördögetikett ellenére fürgén, majdnem futva száguldott fel.

Az ördöghajlék legnagyobb szintjén, a kör alakú társalgóban számos fiatal rabszolga volt. Jól mondta Steven, sokan sápadtan és kiszáradva feküdtek a heverőkön. Közülük a legfiatalabbat, a sötét hajú Angelát négyen is körbevették.

Sun lehajolt hozzá, és épphogy csak ráhelyezte a kezét, hogy meggyógyítsa, amikor a falon a bejáratként funkcionáló aranyajtót rejtő pecsétek megmozdultak és elfordultak, akár a fogaskerekek, és előbukkant egy kisebb átjáró. Egy aranycsőrű, réztollas, keselyűszerű perehat madár szárnyalt keresztül a járaton, a lábán bilincs volt, rajta egy fényes lánc. Egyenesen Sunt vette célba, aki mindezt észre sem vette, a gyógyítással volt elfoglalva.

A madár kitátotta hosszú csőrét, aminek a tövében bújtak meg hegyes fullánkjai. Deron önkéntelenül cselekedett: előre vetette magát, Sun és a támadó állat közé állt. Elkapta a madarat a csőrénél fogva, a láncával összekötözte, miközben a perehat számtalan helyen megkarmolta. A földre vitte a vergődő fenevadat.

Sun ekkor pillantott fel. Barna tekintete tele volt értetlenséggel.

Angela felébredt, a szája egészen lila volt, vadul fújtatott. A bátyja, James, megkönnyebbülve ölelte magához a húgát.

– Köszönöm, Megbízott! Köszönöm! – hálálkodott.

– Rajtam is segítene? – kérdezte egy másik lány.

– Megbízott, én is nagyon rosszul vagyok! – mondta a harmadik, egy egérhangú fiú.

Sun láthatóan észhez tért, majd kihúzta magát. Elfordult a perehat madáron fél lábbal taposó Derontól.

– Mindenkin segíteni fogok, de fontos híreim vannak. Az Ördög parancsára mindannyian Nefrába megyünk, és részt veszünk a rabszolgák kiképzésén.

Erre a hírre csend lett. Rémület, elkeseredettség és kétségbeesés ült ki mindenki arcára.

– Szóval a pokolba megyünk? – kérdezte nagy sokára Barbara.

Deront meglepte a sötét hajú, kék szemű lány rémülete, hiszen ő Steven csapatába tartozott, tehát elméletileg előre kiképezték, és jól tudta, mi vár rá. Mégis halálfélelem ült az arcán, és kérdőn nézett Sunra, aki a leghiggadtabbnak tűnt.

– Én is veletek leszek a kiképzésen. Ne feledjétek, hogy egy cipőben járunk, én is egy többgenerációs rabszolgacsalád sarja vagyok.

Deronnak nem tetszett, hogy Sun ilyen amatőr módon azt akarja sugallani, hogy ugyanolyan, mint a többiek, holott rajta van a megbízottak kabátja, amiért akármelyik démon odaadta volna az összes szarvát. Ez őrületesen nagy hatalom, rang és kitüntetés volt. Sokan szemrehányóan mérték végig.

Sun nem zavartatta magát különösebben, és Deron felé biccentett.

– A herceg is velünk fog tartani a kiképzésre, büntetésként. Egy napon ő lesz Nefra uralkodója. Biztosan mindent tud a kiképzési anyagról, és én kötelezni fogom, hogy segítsen nekünk. Mindannyiunknak.

Sun zseniálisan használta fel Deront. Tudta, hogyan állítsa maga mellé az embereket, akik talán féltek is tőle. Most viszont mindannyian bizakodóvá váltak, reményt adott nekik.

– Segíteni fogsz az ittenieknek, megértetted, rabszolga?

Deron elkomorult, de aztán fejet hajtott Sun döntése előtt.

– Ahogy kívánod, Megbízott.

Deron agyában azonnal elindultak a fogaskerekek, hogy mivel fogja megtorolni a sarokba szorítást azután, hogy visszakapta az erejét és a rangját. Elképzelte, mit fog tenni Sunnal, hogy megbosszulja a sérelmét, de aztán rádöbbent, hogy valószínűleg semmit. Már megtanulta a leckét, Sunnal nem szabad szórakozni, vagy előhozni az erejét, a másik, rosszabbik énjét. Már nem lehet olyan ostoba, mint régen.

A madarat a lábára erősített láncánál fogva megrántották az ajtón túlról, de olyan erővel, hogy Deron elesett, a madár pedig kiszabadult a szorításából. Okos jószág volt. Kibújt a láncokból, és a magasba akart reppenni, mire Holleron csendes megfigyelőből aktív résztvevővé vált, és kigyulladt. Narancsosan lángoló bundája megálljt parancsolt a madárnak, ami ettől meghunyászkodott, és inkább behúzódott Deron mögé.

Sun odalépett a fiú elé, és a bejáratot rejtő pecsétegyüttesen átszivárgó jelek felé biccentett.

– Hogyan kell fogadni őket? – kérdezte őszintén a lány.

– Légy erős, ne mutass gyengeséget! Parancsolj! Mondd el, hogy mit kívánsz tőlük. Ha ez egyezik azzal, amit a király parancsolt nekik, szó nélkül engedelmeskednek majd.

Sun biccentett, és elkopogott mellette. Mágikus kesztyűjével megérintette a pecsétrendszert, ezzel előidézte a nagy, kerek aranyajtót.

– Sun! – szaladt ki Deron száján, mire a lány sötéten fordult hátra.

– Igen, rabszolga?

– Nagyon vigyázz velük! Főleg Jinnel. Rendkívül kegyetlen.

2.
Az Ördög utódja

Sun kinyitotta az ajtót. Két alakot látott: egy magasabbat és egy alacsonyabbat, de mielőtt kivehette volna, hogy milyenek, egy, a semmiből jövő, éles fény elvakította. Olyan volt, mintha a közvetlenül előtte hirtelen felkapcsolták volna egy stadion reflektorát. Hátralépett, és úgy érezte, egy életre megvakult. A teste átfagyott, ahogy végighaladt rajta a hideg, de végül a kabát adta hő felmelegítette.

Amikor a fényár megszűnt, már csak egy démon volt előtte. Egy sötét hajú, tizenéves forma fiú nézett vissza rá. Négy pár üvegszarva volt, amik olyan alakot öltöttek, mint egy felfordult pók nyolc lába. Szép arca volt, hosszú, kecses nyaka, és valamiféle talárt viselt, aminek az ujja szorosan rátapadt a karjára, a felsőtestén viszont bő és ráncos volt. A ruhából kiemelkedő, arannyal kivert gallér olyan benyomást keltett, mintha a fiú egy régi, kosztümös filmből lépett volna elő.

– Tisreimsa Sun’sha! – kiáltott a fiú némi habozás után, és térdre borult előtte, majd lehajtotta a fejét.

Az egymásba rajzolt, többsávos angyali jelek, amik átsugároztak Sun kabátujjának anyagán, lassan felszívódtak. Nagyot nyelt, és körbenézett. Az ajtón túli nagy helyiség mintha összezsugorodott volna. A négy cella közül az egyik szélsőben meglátott egy sárga mellényes fiút. A haja gesztenyeszínű volt, de a hajvégei a napsütésben szikrázó, friss hóhoz hasonlóan izzottak. Fehér ruhájában számtalan pókhálószerű, leheletvékony, izzó csík követte kecses teste vonalát. Sugárzott belőle a lezser elegancia. Lenyűgöző volt, ahogy a fehéren égő pupilláiban lassan, sugaranként kihunyt a fény, és barnává változott. A kezén a karmok és a homlokán lévő három óriási csillag ragyogott. A fülében csillag alakú fülbevaló volt, aminek ágai felkúsztak a fülén, egészen a hegyes végéig, és átszúrták azt. A démon izmos volt, Deronnál idősebbnek tűnt, huszonhárom, huszonöt év körüli lehetett.

Sun biztosra vette, hogy ő felel azért a fényárért, ami az imént megégette a szemét. Ő lehet Jin, akitől Deron óva intette.

– Mire véljem a támadásod? – kérdezte dühöngve Sun.

– Nem támadtam – felelte karcos hangján a démon, és beletúrt a hajába. – A fénydémonoknál előfordulhatnak fénykitörések, ha kifáradnak. Kimerítő volt az idevezető út a Heliassanban.

Sun becsukta maga mögött az ajtót, és a rácshoz lépett.

– Gyere k…

A férfi eltűnt egy fénycsóvában.

– Mást is óhajt még, Megbízott? – susogta gonosz hangján a háta mögül.

Sun keze ökölbe szorult, hátraütött, de nem érte el. A démon már előtte állt, és az álla alá nyúlt. Az ujjhegye szinte égette.

Sun ösztönösen a lábát célozta, hogy ellássa a baját a nyavalyásnak, de megint eltűnt egy villanásban.

A férfi messzebb tűnt fel, Sunnak háttal, és elsétált a ketrecek között az egyetlen ember alkotta ajtó felé. A gerince folytatásaként három, vékony izzószál mozgott egymással tökéletes szinkronban, a végük vakító volt, és fehér szikrák pattogtak ki belőlük. Nem lehetett más, csak a démon farka.

– Nem is értem, hogy mire fel ez a nagy felhajtás valamiért, ami ilyen unalmas és szelíd… – mondta karcos hangján, és hiénaszerűen felnevetett. – Biztosan te vagy az, aki krátert ütött a Kertbe? – kérdezte, majd kiment az ajtón.

Sun a sötét hajú, taláros démonra pillantott, majd dühöngve követte a fénypojácát.

– Nem ez volt a király parancsa! – kiáltott a lány.

Sun követte Jirsont a herceg egykori irodájába. A kitört ablakon metsző hideg áramlott be, holott a nap már magasan járt. A démon összefonta maga előtt a karját, és bambán lépkedett az ablakok felé. A sárgás sivatag minden sziklája és növénye fehéren csillogott, mintha megfagytak volna. A távolban kocsi szélességű, friss szakadékok éktelenkedtek, mintha egy gigászi lézersugár szabadult volna el, és mindenfelé óriási árkokat égetett volna a földbe. Az épületet egyben tartó növényáradat is megkristályosodott. Sun borzongva szívta be a dicsőséggel teli levegőt, a teste megdermedt, ahogy végigszáguldottak rajta a jelek.

– Én voltam – tudatosult benne. – Ezt én csináltam.

Nem tudta, miért, de biztos volt benne, hogy amit lát, az az ő műve. A torkát marta a szomorúság, és könnybe lábadt a szeme. Nem tudta, mitől, de a velejéig elborzadt. Szíven ütötte a látvány és a pusztulás, amit okozott.

A tenyerét bámulta, ahol ismét felderengtek az angyalok jelei.

– Ez már sokkal érdekesebb – jelentette ki Jirson, és finoman a lány kézfeje alá nyúlt. Közelről is megcsodálta a jeleit. – Az Ördög egyik leghatalmasabb kísérleti eredménye: Sun Whiscost.

Sun nem akarta képen ütni Jirsont, pedig megérdemelte volna. Összezárta az ujjait, és elrántotta a kezét a fiatal férfi elől. Nagy levegőt vett, és elfordult a borzalmasan összezúzott és kifehérített sivatag képétől.

– Nefrába kell utaznunk. Készüljetek elő az indulásra! Ez a parancsom.

Jirsont mintha meglepte volna a hidegvére, még bosszúsnak is tűnt. Válaszként elé villant, a saját mellkasára csapott, majd meghajolt előtte.

– Úgy lesz, Megbízott.

Sun visszaindult a többiekhez, de előtte még hátranézett. Ez volt az ő ereje: ameddig a szem ellát, fehér lett a világ, és megdermedt a sivatag. Szörnyű érzés volt, hogy ekkora pusztítást volt képes előidézni, de volt valahol mélyen egy olyan kósza gondolata, hogy ennél sokkal többre is képes lenne.

Elfordult. A keze meggyógyulásával megszűnt a vérszomja, elmúltak a rossz gondolatai. A szökésre kell koncentrálnia, a szabadságra. Hiszen amiért jött, azt elérte. A keze ismét a régi, most már képesnek kell lennie a normális emberi életre.

Ha sikerül megsemmisítenie az őse szerződését, ami rabszolgaságra kötelezi, akkor már nem fogják tudni nyomon követni a vére alapján. Szabad lehet, és koncentrálhat a földi életére. Talán talál egy rendes fiút is, akivel majd szerelembe esik, és nem egy, az Ördög által küldött rabszolga lesz az, akivel kényszerből van együtt.

Visszament az aranyajtón át a hercegi hajlékba. Deron ott állt előtte, több sebből is vérzett, de a madár végre nyugodtan pihent megkötözve az egyik fotel karfáján. Sun elfordult a hercegtől.

– Ahogy ígértem, mindenkit rendbe hozok indulás előtt.

A kivérzett szolgákba néhány érintéssel visszahozta az életet. Legutoljára Deronhoz lépett, megfogta összekarmolt alkarját. A fiú elfordult, nem nézett a szemébe. Sun szeretett volna kérdezni tőle arról a pusztításról, amivel odakint szembesült, de képtelen volt rá. Nem akart belebonyolódni, Deron meghúzta a határt, és ez így volt rendjén. Sokat gondolkodott éjszaka arról, hogy miért is tette Deron azt, amit. Végül rájött, hogy a démonnak igaza volt. Egy nap a fiú lesz a király, és neki esze ágában sincs szó nélkül nézni, ahogy halálra kínozza az embereket. Ők ellenségek, már tisztán látta. Minden, amihez ragaszkodott, csak ostoba, gyerekes vágyálom volt. Illúzió, ami talán a múltjára vezethető vissza, hiszen ő jóban akart lenni a szörnyeteggel. Csak hát a szörnyeteg mégis csak szörnyeteg, az ember ellensége, és Sun ember volt. Az emberek oldalán a helye. Talán még beépülhet valahogy az Ördög Szervezetében megbúvó titkos szervezetbe, és találhat kiutat a rabszolgaságból. Minél előbb, annál jobb.

Deron kihúzta a karját a kezéből.

– Ennyitől még egy elefánt is meggyógyulna.

Sun végignézett hibátlan, karcsú és izmos testén, csak a sötétbarna foltok emlékeztették arra, hogy Deront nemcsak a rangjától, de az erejétől is meg lett fosztva.

– Mikor kapod vissza az erődet?

– Nem a közeljövőben, Megbízott.

Sun zavartan ráncolta a homlokát.

– Biztos vagy benne?

– Elengedtem Arezt, az első Ördögkirály leszármazottját, akinek a vére braasollá vált.

– Braasol? – kérdezte Sun, ismerős volt a szó.

– Az egyetlen anyag a világon, ami ellenáll az ördögök haragjának, és ő szabadon formálhatja. Ráadásul az angyalok mellé állt.

Sun szája tátva maradt, és elhátrált attól, ahogy Deron sötét írisze szürkévé vált. Összerezzent az erejétől és a közölt információtól is. Kezdte megérteni, hogy miért is nem számít a herceg könnyű megbocsátásra az apja részéről. Valószínűleg Deron gondolta volna a legkevésbé, hogy Arez elárulja.

A lány megvakarta a fejét. Arez akár meghalni is képes lett volna Deronért, nem értette a pálfordulását. Kezdte kapizsgálni, mekkora sebet is ejthetett ez a hercegen, hiszen annak ellenére, hogy mindent megtett a kékvérű megmentése érdekében, az mégis elárulta őt.

Sun csak biccentett a szürke szemű fiú felé, majd hátat fordított neki.

Deron váratlanul utánakapott, és megragadta. Sun a mellkasa tájékán éles fájdalmat érzett, felsikoltott. A színes világ eltűnt, és hirtelen fekete-fehérben látott mindent. Furcsa torzulása volt ez a valóságnak, mintha árnyak töltötték volna ki az emberek sziluettjét, a padlót, a bútorokat. Mintha füstből állt volna a világ. Hangokat sem hallott, csend volt. A fájdalma is megszűnt. Rémülten fordult körbe, végül Deronon állapodott meg a tekintete. Ő volt az egyetlen, akit színesben látott. A fiú elengedte, az ide-oda tekergő farkából ítélve ő maga is ideges volt.

Sun rettegve nézett körül a füstszerű világban.

– Mi ez? – kérdezte halkan.

Deron, ahogy elsétált mellette, úgy viselkedett, mintha nem lenne számára meglepő a helyzetük.

– Képes vagyok áthúzni téged is ebbe a dimenzióba.

– Dimenzió? – visszhangozta a lány.

Deron biccentett, és figyelte a többi árnyalakot, akik össze-vissza kapkodták a fejüket. Közel lépett hozzájuk, integetett az egyik orra előtt. Az nem reagált rá, tovább forgatta a fejét.

– Nem látnak minket? – kérdezte Sun.

– A jelek szerint.

Sun Deron mellé lépett, akinek az arcszíne egyre szürkébb lett.

– Hogy jutunk vissza?

– Ez is csak mágia. Egyszer kifogy és elmúlik – mondta magabiztosan, és elindult a fal felé. Átment rajta, mintha valóban csak füst lenne. Sun követte.

Jirson odakint varázsolt éppen, legalábbis a kitárt karja erre engedett következtetni. Watt egy furcsa búrát tartott a kezében, amiben rovarok voltak.

Volt valamiféle nyugalom ebben a fekete-fehér világban az árnyak között, itt nem voltak hangok és rendes, szilárd testek. Deron tovább sétált, ki az irodába. Sun követni akarta, de akkor megpillantott egy másik nyitott ajtót, ahonnan fehér fény szűrődött ki.

Kíváncsian közelebb ment. Egy test hevert a földön, ami felett egy fényes, színtelen gömb lebegett. Sun lélegzetvisszafojtva csodálta meg a különleges jelenséget, amikor tőle néhány centire megnyílt a tér, és egy göcsörtös, fekete kéz nyúlt ki a hasadékból. Úgy érezte, mintha a földhöz ragadna, és a szíve sem merne megmoccanni. A kéz ujjhegyein ugyanabból a körömágyból többféle egyenetlen karom is nőtt, melyek egyértelműen természetellenes növekedésük miatt egymást is megnyomorították. Az ujjak lassan megnyúltak, majd a marok váratlanul, egyetlen gyors mozdulattal a gömb köré zárult, és magával ragadta azt a résen túlra. A lányból kiszakadt az eddigi félelem egy sikoly képében, a földre esett, ami úgy engedte át önmagán, mintha vízbe esett volna. Ekkor értette meg, Deron hogyan képes átesni a falakon, és miért nem képes azt kontrollálni.

***

Arez úgy lihegett, mintha fuldokolna, az oxigéndús, hűvös levegő ellenére. A hangszálai hiába voltak kimeríthetetlenek, mégis érezte, hogy a közös ének a testvéreivel lassan teljesen felemészti a belsejét. Hiába volt maga az extázis együtt énekelni velük, amikor elvonult pihenni, ott, a csendben jött csak rá, hogy mennyire nem tartozik ide. Például neki aludnia kellett és ennie, erre a testének szüksége volt, hogy vért tudjon termelni. De ezek csak apróságok voltak ahhoz az érzéshez képest, hogy mennyire el tudott veszni egy-egy éneklés során. Mintha minden egyes dallal elvesztett volna egy darabot önmagából.

A fiú rövid, göndör tincseibe túrt, és kitapintotta nyújtott csigaház alakú szarvát, azt, amelyiknek a hátulján volt egy törés. Még korábban repedt meg, de most mintha szélesebbnek érezte volna. Éneklés közben történt a baleset, amikor erején felül akart teljesíteni. Elárasztotta a rémület, hogy el fogja veszíteni a szarvát. Hiába vált angyallá, nem akart szarv nélkül élni, és nem akarta elveszíteni saját magát sem. Éppen úgy, ahogyan a Herceget sem akarta elárulni. Ő Deron érdekében cselekedett, de tudta, hogy sosem árulhatja el neki, miért állt az angyalok pártjára. Olyan titkokat ismert, amiket Nefra hercegének nem volt szabad tudni. De ez volt az egyetlen lehetősége, hogy megmentse a herceget és vele együtt Nefra népét.

– El kellett volna venned a kardot! A helyére kellett volna tenned! – zsongott a démonfiú fejében Ghad, az angyalok teremtője.

– Már elmondtam ezerszer. Ha elviszem előle a lányt, Gorát támadta volna meg. Gorának éppen elég gondja van így is. Rengeteg dicsőítés és még több vér kell ahhoz, hogy helyrehozzam.

– Akkor szerezz több vért! – parancsolta Ghad.

Arez nem tette. Semmi kedve nem volt visszamenni Nefrába, hogy a démoncsaládtól, amiből kitagadták, vért lopjon vagy kuncsorogjon tőlük. A kékvérűek mind megvetették, mert karmok, farok és szárnyak nélkül született. Magzatkorában deformálódott így el, amikor az anyja a háború alatt az angyalok szent tengerébe esett. Ghad akkor egy angyal lelkét űzte a még meg sem született kékvérűbe, amitől selejtes lett a többi démon szemében. Mostanra kiderült, hogy mindez nem volt véletlen, Ghad így tervezte, hogy legyen valaki, akivel helyrehozathatja a háborúban megsérült világ, Gora szigeteit és védőkupoláját. Csak neki volt meg az ehhez szükséges ereje.

Arez leszállt a magának formált, kék braasolból kialakított ágyából, és készített egy felfelé vezető lépcsőt. Eleget pihent, hogy újra munkába álljon, és segítsen a testvéreinek.

Átment a kemény falon, amivé a vére vált. A minden démonmágia fölött álló anyag puha és lágy lett az akaratára.

Egy óriási, háromszintes, ovális alakú terembe került, aminek pódiumán fiatal angyalok álltak, és kórusban énekeltek. Arez elmosolyodott, amikor meghallotta a csoport egyik-másik tagjának hamiskás énekét.

Az angyalok megrémültek a látványától, és elhallgattak. Néhányuk hátralépett. Arez arcáról leolvadt a mosoly. Tudta jól, hogy miért félnek tőle. Amikor még nem tudta, hogy a lelke ugyanúgy Ghadból származik, mint a többi angyalé, és még a Herceg hűséges követe volt, akkor megölt egyet angyaltestvérei közül.

A kórust vezénylő magas, fehér tógás nő nyugalomra intette a kerubnak nevezett fiatal angyalokat, majd Arez felé fordult:

– Tehetek valamit érted, Megmentő?

Arez látta, hogy a nő is retteg tőle. Ugyan ő a Megmentő, akinek a vére helyre fogja állítani a békét, de sok mindenben eltért az angyaloktól.

– Megint éhes vagy? – kérdezte egy kisfiú izgatottan, majd a szájára tapasztotta a kezét, amikor a kórusvezető szúrósan rápillantott.

– Nem. Most ettem.

– Egyre kevesebb időt töltesz pihenéssel, Megmentő – aggodalmaskodott a kórus vezetője. – A vértermelődéshez nem kellene többet aludnod odalent, a csendben?

Arez elfintorodott. Egyre inkább azt érezte, hogy nem tartozik ide. Hiába volt angyal belül, Gora lakói másként bántak vele, mint egymással. Nem megvetették, mint a démonok, csupán úgy viselkedtek vele, mintha ő lenne a külön bejáratú zsarnok Ördögük, akitől tartaniuk kell.

– Egy nap te leszel az Ördög! – harsogta Ghad a fejében. – Mindenek felett te uralkodsz majd, hogy megőrizd a békét.

– Kuss legyen! – mordult fel Arez.

Az angyalok azt hitték, hogy ez a karmesternek szólt. Mindannyian elhátráltak, néhány fiatal angyal el is sírta magát ettől a durvaságtól. Arez tudta, hogy ha túl sokat sírnak, az halálos lehet számukra. Lehajtotta a fejét, és sóhajtott.

– Nem úgy értettem. Bocsánatot kérek – mondta gyorsan.

– Akkor hogyan értetted? – kérdezte a fehér hajú nő.

Arez nem akarta elmondani, hogy Ghad beszél hozzá. Az istenség haragudott a többi gyermekére, amiért a háborúnak úgy vetettek véget, hogy letaszították az Ördögöt Gorából a Földre.

– Démonként nevelkedtem, testvér – mondta végül a nőnek. – Egy démonnak természetes, hogy csak úgy ráordít a másikra, ha olyan kedve van.

Arez hazudott, de már úgyis mindegy volt. A rá nehezedő nyomás csak még nagyobb lett volna, ha elcsacsogja, hogy az angyalok teremtője vele szóba áll, míg a többiekkel nem.

Az angyalok naivak és kedvesek voltak, elfogadták a magyarázatot, és próbálták pozitívan fogadni. Megkönnyebbülten rámosolyogtak.

– Folytassátok, amit megzavartam – intett Arez, előhívta a szárnyát, és a magasba emelkedett.

Gyönyörű, kék-fehér tollas szárnya volt, suhant felfelé, át a kupola falán. Odakint Gora kellemesen hűvös, párás, tiszta levegője fogadta. Ameddig a szem ellátott, mindenütt kristálytornyok álltak, amik a fehéres ragyogású, ködbe burkolt tengerből nőttek ki, és egészen a felhőkkel takart, rácsos, kék kupoláig emelkedtek. Ezek voltak a világuk tartóoszlopai. A távolban zengő sok millió angyal éneke megnyugtatta a kékvérűt, de érezte, hogy a kórusokat megzavarta a szigetről való kilépése. Minden angyal szoros kapcsolatban volt Gorával az efrasnak nevezett burkon keresztül, úgy érezték az egész világot, mintha a tulajdon testük lett volna. Arez is érezte, sőt, látta az efrason keresztül, hogy hány torony emelkedett a felszínre, mióta pihenésre adta a fejét. Kevesebb volt, mint egy pihenéssel előbb és még kevesebb, mint kettővel ezelőtt. Mivel Gorában nem létezett az éjjel vagy a nappal fogalma, így csak tippelni tudott, hogy mennyi idő telt el, mióta ide került. Maximum öt földi nap telhetett el, mióta ide került, de lehet kevesebb volt Itt mindig ugyanaz történt. Énekelt odakint aztán evett és aludt.

Egy gomolyfelhő jelent meg a kékvérű mellett, és Gewn, a szószólója jelent meg belőle. A hatalmas angyalférfi aggodalmasan mérte végig őt.

– Máris kipihented magad, testvér?

Gewn volt az egyetlen, aki képes volt valamelyest megérteni őt, és nem ítélte el a testvérgyilkosságért, noha Arez egyszer majdnem vele is végzett. A több száz életet megélt, harcos arkangyal ismerte a bűntudatot, hiszen ő indítványozta a háborúban az Ördögkirály Földre lökését, amivel kivívta Ghad haragját az egész fajtájuk ellen. Miatta nem állt szóba egy angyallal sem az istenük.

– Minden rendben? – kérdezte a húszévesnek tűnő, széles vállú férfi.

Arez nem válaszolt. Mindenki hallotta őket idekint, egyedül a kék vérből készült kristály vágta el a kommunikáció útját.

– Szeretnék veled beszélni – lehelte végül Arez.

A világ kórusaiban mindenütt zavar keletkezett, Gewn is elkomorult. Éppúgy viselkedtek, mint mikor Arez megvallotta, hogy élelem, folyadék és pihenés nélkül elpusztulna a teste.

Együtt mentek vissza a kék kupolán keresztül egy másik terembe. Arez széket formált az akaratával a padlóból, majd leült.

Gewn komoly aggodalommal nézett rá.

– Ugye nem akarsz elmenni? Mire van még szükséged? Bármi kell, be tudjuk szerezni a Földről.

Arez torka elszorult. Tudta, mi vethet véget ennek az egésznek: ha elég vért szerez, amivel újjáépíti az angyalok világát. Akkor nem lesz többé szükségük rá, és itt hagyhatja őket. Nem akarta bevallani az angyalnak, hogy milyen borzalmasan érzi magát ezen a helyen, és hogy óráról órára rosszabb. Nem tud rendesen pihenni, bármennyire kimerült is. Minden pihenéssel és gondolattal csak nyugtalanabbá válik.

– El kell mennem Nefrába – mondta végül.

Gewn válla megfeszült, ezüst szemében rémület csillant.

– Vér kell. Egyedül képtelen vagyok kipótolni egy ekkora szigetet – mutatott maguk alá. – Megbecsülni is nehéz, hány milliárd hektoliter kellene egy ilyen nagy sziget újraformázásához. A halálom napjáig sem lennék képes ennyi vért előállítani, de az már egyébként is késő lenne. Amint Deron herceg király lesz, meg fogja támadni Gorát, ahogy az apja is tette. Most kell cselekednünk és megerősödnünk.

– Te leszel a király, amint megölted a herceget! – mondta Ghad.

– Nem fogom megölni a démont, aki felnevelt! – üvöltött fel Arez.

Többszólamú hangjának élétől hullámozni kezdtek a sziget falai. Az arkangyal a vállára tette a kezét.

– Nyugodj meg, kérlek! Ha így akarod, akkor így is lesz!

Arez hálás mosolyfélével nézett fel a hatalmas arkra. Lesöpörte magáról a férfi kezét, majd felállt.

– Szükség van a családom vérkészletére. A kékvérűek ősidők óta nagy mennyiségű vért raktároznak el, ha azt megszereznénk, talán braasollá tudnám alakítani. A kékvérűek képesek egymás vérét formálni. Ha működne, az megkönnyítené az építkezést.

Gewn szeme elkerekedett, majd hirtelen széles, megkönnyebbült mosolyt ejtett.

– Kiváló terv!

– Nem annyira – morogta Arez, és karba fonta a kezét. – A kékvérűek Nefra hat főnemesi családjának egyike. Még ha rendelkezem is braasollal, jobb, ha csendesen közelítem meg őket. Kevés a vérem, és egy hadsereg már kifogna rajtam. Az Ördög biztosan tud már arról, hogy mivé lettem. Valószínűleg figyeltetni fogja a kékvérűeket is, gyorsan reagál a veszélyes helyzetekre.

– Értem – mondta Gewn keserűen. – De nem engedhetünk el egyedül.

– Az angyalok ereje minden nefrai lényt felhergel. Csak bajt okoznátok vele, ha jönnétek. Nem kell, hogy még egy testvér miattam haljon meg.

– Nem, testvér! Ezt nem engedhetem! Nem hagyhatjuk, hogy egyedül menj!

– Úgy viselkedsz, mintha attól félnél, hogy nem fogok visszajönni.

– Én bízom benned – rázta a fejét Gewn –, de el sem tudod képzelni, mit jelentesz nekünk. Ha képes lennél belelátni a gondolatainkba, akkor tudnád, hány ezer év keserűségére jelent gyógyírt a jelenléted.

Arez elfordult. Ő nem volt képes az „összekapcsolódásra”, nem volt képes közös tudatban létezni, ahogy a többi angyal. Ennyi idő után nyilvánvalóvá vált, hogy hiába imádja úgy a zenét, mint bármelyik testvére, soha nem fog igazán közéjük tartozni. Inkább elrejtette a fájdalmát.

– Ha velem jöttök, többet ártotok, mint amennyit használhattok.

– És ha nem mi mennénk veled?

– Mire gondolsz? – kérdezte Arez meglepetten.

– A Földön élnek félvérűek. Félig angyal, félig ember lények. Erősek. Tudnak repülni…

– Nem fogok kevertvérűekkel mászkálni – jelentette ki csalódottan. – Az még rosszabb.

– Ha Mush még élne… – kezdte Gewn, aztán elfordult. Vett néhány mély levegőt, hogy megnyugodjon, majd folytatta. – Szükséged van erősítésre. Biztos vagyok benne, ha nem kísér el egy kisebb csoport, össze fognak omlani a testvéreink. Szükségük van rád. Neked nem eshet bajod.

Arez elfintorodott, egyáltalán nem értették, hogy egy angyal jelenléte mennyire felkavaró dolog a démonok világában. Az teljesen kizárja a csendes lopakodás lehetőségét. Végül a hazugság útjára lépett.

– A király a nevemen fogott, hogy nem utazhatok hagyományos úton Nefrába, nem használhatom a Heliassant.

– A micsodát?

– Pokolhíd, ami átszeli a Földet és Nefrát, azon keresztül lehetne a leggyorsabb módon megközelíteni a családom, a démonok azon utaznak – zárta rövidre Arez a magyarázatot.

– Így már ismerős. Biztos, hogy hatni fog rád a névesküd, hiszen nem vagy igazi démon.

– Nem tudhatom, de ha igen, akkor azonnal belehalok, ha megszegem.

– Értem – mondta Gewn tűnődve. – Kinek tetted az esküt? Talán átmehetnénk és rávehetnénk, hogy oldjon fel alóla.

– A királynak – mondta Arez savanyú vigyorral.

Egykor valóban megesküdött rá, hogy nem utazik azon keresztül, de mivel a király a laborjába hívatta az angyallá válása előtt, így biztos volt benne, hogy szabad az út a pokolhídba. Ezzel viszont távol tarthatja magától az angyalokat. Egyszerűen azt mondja, lemegy a Földre és megpróbál más módot keresni az átjutáshoz. Persze ahogy leért, megkeresi az Ördög egyik rabszolgáját, és elveszi tőle a palatickját, aztán Nefrába megy vele. Mivel az csak az Ördög Kertjébe tudja az utat, ezért majd kiugrik útközben valamelyik mellékágban és imádkozik, hogy ne omoljon össze körülötte a tér.

– Ne tedd! Nem tudhatod, hogy túléled-e! – mondta Ghad azonnal. – Szükség van a vérkészletre! – mordult fel Arez.

Valahol mélyen már nem is érdekelte, hogy belehalhat. A bűntudat lassan felemészti ezen a helyen. Nem maradhat itt örökre félig a társasághoz tartozva, félig démonként. – Tudom, testvér, de akkor sem engedhetünk el egyedül – mondta Gewn, reagálva a kékvérű felmordulására.

Váratlanul megremegett és csillogni kezdett a padlózat, majd egy kristályszerű, kék szemű angyalszobor jelent meg. Csodálatosan szép volt, akár egy igazi, hibátlan műalkotás. Kibújt a kék szigetből, majd megszilárdult. Arez valamiért úgy érezte, mintha már találkozott volna vele.

– Amona… – súgta Gewn, és hátrált egyet, mintha félne tőle.

Arez ismerte a nőt, látta az álmaiban. Sőt, Ghad mutatta be neki, méghozzá a nő emlékein keresztül. Általa volt tudomása Zeronról, az ősi háborúról és az angyalokról is. Mindig is kíváncsi volt, mi történhetett vele, elvégre sosem látta Amona halálát, sem azt, hogyan végződött a harc Zeron ellen. Közel lépett hozzá, és bólintott felé. Úgy döntött, kiszedi belőle, mi ez az egész.

A szobor felemelte kristálykezét, és megsimította Arez arcát, amitől annak kedve lett volna elhátrálni.

– Pontosan olyan vagy, mint Nefran volt – a szája nem mozdult, Arez mégis hallotta a nő kellemes hangját a fejében.

– Igazán? – kérdezte némileg megkésve.

Amona, mintha érezte volna, mennyire zavarja az érintés, sietve leengedte a kezét.

– Saját helyed van a világban. Olyan, ami másnak elérhetetlen.

– Nem leszek király.

– Több leszel, mint király – mondta a nő határozottan. – Igaza van Gewnnek. Túl értékes vagy ahhoz, hogy egyedül menj. Ha elveszítünk, azzal mindennek vége. – Arez elfordította a fejét. Hallgatott. – Én nem mehetek veled, de tudok valakit, aki hasznodra lehet – mondta Amona.

– Kicsoda? – kérdezte Gewn.

– Mush-nak hívják.

Gewn megrezzent. Arez is megdöbbent. A saját szemével látta, hogy meghalt az a harmadvérű korcs.

– Életben van? – kérdezte egyhangúan Arez.

– Igen. Él. Hanna végül sikeresen életre hívta. Őt kell elérned először, Arzel.

Areznak idegen volt, hogy így, a rendes rövidített démonnevén hívja az angyalnő, aztán rádöbbent, hogy az asszonynak nyilván rosszul esne, ha a néhai férje nevén szólítaná, ami szintén Arez volt. Most, hogy ezt tisztázta magában, esze ágában sem volt szövetkeznie az egykori ellenségével.

Amona, mintha a fejébe látott volna, lejjebb hajolt hozzá, és a szemébe nézett.

– Azt akarod, hogy Zeron ismét pusztításba kezdjen?

Arez megborzongott. Az Ősördög egész életében kísértette Amona emlékein keresztül. Tönkretette a Földet, rabláncra verte az embereket, és kísérletezett az angyalokon. Nem engedhette.

– Rendben van – mondta végül beletörődve a feladatába. – Viszont azt akarom, hogy mondd el, hogy a Hercegnek mi köze van hozzá?

Amona arcára keserűség ült ki, és megcsóválta a fejét.

– A pontos okát én sem tudhatom, de nem tartod furcsának, hogy egy Zeronhoz ennyire hasonló egyed születik pontosan azután, hogy te a világra jöttél? – kérdezte kimérten Amona. – Mintha csak azért küldték volna, hogy megállítsa a küldetésed. És pontosan azt is tette. Lelassította a kiteljesedésed, és teljesen megzavart a barátságos színjátékával.

Arez zavartan ráncolta a homlokát. A kinézete ellenére jóval idősebb volt a trónörökösnél, vagy háromszor többet élhetett már nála. Csakhogy a fájdalom, amit testileg, mentálisan és lelkileg az Ördög laborjában átélt élete első kétharmadában, semmihez sem volt fogható. Ha nincs a Herceg, talán még most is szenvedne. Lehetetlennek érezte, hogy a Herceg tettei mögött valami nagyszabású terv állna. Legalábbis nem olyan, amiről ne beszélt volna neki. A Herceg ártatlan ebben az ügyben, ebben biztos volt. Elhessegette még az emlékét is, hogy meggyanúsította Deront, és úgy folytatta, mintha ki sem tértek volna az ősi ördög és az ő megmentőjének hasonlóságára.

– Mush nem fog ingyen segíteni. Ára lesz annak, ha mellénk áll. Emellett az is kérdés, hogyan találjuk meg.

– Gewn dicsőségének szerepét átvette Hannáé. Majd ő elvezet hozzá – magyarázta az angyalnő. – Nefrában nevelkedtél, biztosan ki tudsz találni valamit, hogy meggyőzd.

– Megölöm, amint megszereztük, ami kell – döntötte el a kékvérű.

– Nem! – kiáltott Gewn rémülten. – Nem ölheted meg Mush-t!

– Előbb-utóbb úgyis pusztulniuk kell a félvéreknek. Veszélyesek az emberiségre – jelentette ki Amona. – Ghad sem fogja sokáig tétlenül nézni, ahogy szaporodnak, és lassan megfertőzik a világot.

– Mi…?! – rémüldözött Gewn. – Ghad… Ghad soha nem…

– Háború lesz, Gewn– szakította félbe emelt hangon Amona. – Ghad el fogja pusztítani a Földön élő kevertvérűeket. Az egyensúly már túlságosan megbomlott ahhoz, hogy tovább kockáztassunk.

– És Ghad a rend istene, nem a békéé – tette hozzá Arez.

– Nem állhatsz mellé, testvér! – kiáltotta Gewn magából kikelve. – Ghad azért küldött a Földre, hogy törődjek a testvéreim félember gyermekeivel, hogy utat mutassak nekik! Mi a baj a démonvérűekkel? Neked is démonvér folyik az ereidben! – mutatott Arezra.

Arezt nem hatotta meg a kijelentés, ahogy Amonát sem.

– Nem ismered a kék vér történetét. Arzel és én ismerjük. A kevertvérűeket ki kell irtani – jelentette ki sötéten Amona.

Gewn szeméből kibuggyantak a dicsőséggel telt könnyei, majd hátat fordított, hogy a ragyogó, kék falon át a villámaiba bújva távozzon. Arez résen volt. Gyorsan összetömörítette a falat, hogy az ark még úgy se tudjon kimenni rajta. Végzetes lehet számukra, ha értesíti Mush-t a tervről.

– Előbb-utóbb úgyis levadásznák őket az Ördög emberei – érvelt Arez szárazon. – Mush-nak sohasem volt esélye megnyerni ezt a háborút.

– Nem! Én ebben nem fogok részt venni! Mush az unokaöcsém! – kiáltotta az angyal teljes kórushangján. – Mush az én… – elcsuklott a hangja, mintha megértette volna, hogy nem tehet semmit. – Apja helyett apja voltam. Harold rám bízta! Könyörgöm, valamilyen módon biztosan…

Gewnnek váratlanul előbukkant a glóriája, ami aztán egyszerűen lecsúszott a nyakára, és fojtogatni kezdte. Arez teljesen ledöbbent a látványtól.

– Mi a fenét csinálsz vele? – kiáltotta Arez, és odarohant, hogy megtartsa az összerogyó fuldoklót.

– Szabályt szegett, és nem ez az első lázadása. Próba elé állítjuk, ha átmegy rajta, újra angyal lehet – mondta Amona ridegen.

– Nem! – mondta Arez, és vért formált a kezére. El akarta kapni a glóriát, de mielőtt elérte volna Gewnt, az arkangyalt körbevették a saját villámai, és felcikázott a mennyezetbe.

– Hová tüntetted?! – üvöltötte Arez elborzadva.

– Mivel megakadályoztad, hogy próba elé állítsuk, Ghad más büntetést szabott ki rá.

– Büntetést? – értetlenkedett bosszúsan Arez.

– Gewn letért a helyes útról. Ez ritka egy angyalnál, de megesik – közölte Amona érzéketlenül, majd határozottan folytatta: – Végy erőt magadon, és gondolkodj! Tönkre tehette volna a terveinket!

Arez lassan talpra állt, és próbálta csitítani megvadult vérét az ereiben. Igazságtalan volt ez az egész Gewnnel szemben, esélyt sem kapott, hogy jobb belátásra térjen.

– Mi lesz vele? – kérdezte végül reményvesztetten.

– A maga bőrén fogja megtapasztalni, hogy mit kíván a Földnek. Egyelőre nem fog gondot okozni – habár a szobron nem látszott, Arez szinte érezte, hogy a nő elégedett mosolyra húzta faragott kristályszáját.

– És velem mi lesz, ha nem úgy táncolok, ahogy fütyültök? – fortyant fel a démon.

– Okosabb vagy annál, mint hogy az érzelmeid irányítsanak. A herceged nevelt fel, mégis itt vagy, és azon gondolkozol, hogyan ments meg minket minél gyorsabban.

Arez nem ellenkezett. Tudta, hogy így helyes.

– Na, és most mi lesz? Hogy magyarázzuk meg, hogy Gewnt nem én tüntettem el? – kérdezte, és próbálta a haragjával beburkolni a bűntudat élét a hangjában.

Szíven ütötte, ami Gewnnel történt. Ő volt az egyetlen, akibe kapaszkodhatott, aki annak látta őt, ami, mégis kedves tudott lenni vele. Most olyan érzése volt, mintha cserbenhagyta volna.

– Emiatt nem kell aggódnod. Most indulj. Én majd mindent elintézek.

3.
Végső figyelmeztetés

Sun egy poros lakosztályban ért földet, aminek több helyen is beszakadt a mennyezete. Mindenütt vezetékek lógtak ki a falból, a szekrényekből kihullottak a ruhák, szinte teljesen beborították a padlót. A lány a szemével a kijáratot kereste, amikor megpillantott egy alakot a szomszédos szobába átlibbenni. Megdermedt és figyelt.

– Helló! – köszönt Sun aggodalmasan. – Jól vagy? Minden oké?

A lány benézett a helyiségbe, de nem talált ott senkit. Körbenézett, az ajtó mögé is bekukkantott. Megrázta a fejét. Már nem volt a furcsa árnyvilágban. Meggyűrte az arcát. Biztosan csak képzelődött.

– Kérlek szépen! – jött egy gyengécske, bizalmatlan hang.

Sun hátrafordult. A szekrényajtó mögül kétségbeesetten kukucskált felé egy szőke hajú, fiatal nő.

– Ha maradt még a szívedben egy cseppnyi szeretet… kérlek, ne bántsd őt! – motyogta könyörgő hangon.

Sun zavartan pislogott. Nem tudta eldönteni, hogy ez valamiféle álom, vagy beütötte a fejét.

– Kire gondolsz? – kérdezte értetlenül.

– A hercegre – mondta a nő halkan, és zavartan lesütötte a szemét.

Sun a legkevésbé sem akart Deronról hallani. Zsebre akarta tenni a kezét, de a vörös kabáton nem volt. Végül hátul fonta össze az ujjait.

– Eszem ágában sincs bántani, elegem volt belőle egy életre. Soha többé nem akarom látni.

A nő mintha fellélegzett volna. Felemelkedett, megmutatta sápadt, csodálatosan szép, ovális arcát és hosszú, göndör haját. Egyszerű ruhát viselt, rózsaszínt, ami nem tapadt a testére. Kifejezetten emberinek tűnt, egy csodálatosan szép embernőnek. De Sun érezte a zsigereiben, hogy nem az. Egy ember mégis miért kérne tőle ilyet, ráadásul egy rabszolgának miért állna ez érdekében?

– Ki vagy te? – kérdezte gyanakvóan.

A nő finoman megcsóválta a fejét. Szemében keserűség uralkodott, miközben előmerészkedett a bútorok közül. A mozgása sima volt, elegáns, és volt benne valami természetes törékenység.

– A királynak tervei vannak veled, amiknek nem szabad megvalósulniuk. Azt akarja, hogy te legyél Deron hitvese, az első menyasszonya.

Sun szája tátva maradt, és akaratlanul elborzadt. Lehunyta a szemét, és megcsóválta a fejét.

– Ezt meg hogy…? Ez… Ez nevetséges!

– El kell szöknöd innen! – tört ki a nőből váratlanul. – Menekülj! Amilyen messze csak tudsz. Rohanj, és vissza se nézz!

Sun gondolt erre az opcióra az éjjel, napközben is sokszor eszébe jutott, de tudta, hogy nem lenne helyes. Megtalálnák a szerződésen keresztül, ami a vérvonalát a királyhoz köti. Megcsóválta a fejét.

– Nem tehetem. Csak baj lenne belőle.

– Miféle baj? – tudakolta az idegen némi értetlenséggel.

Sunnak valamiért nagyon taszító lett a nő. Áradt belőle valami ismeretlen és egyben mégis ismerős hideg, üres érzés. Nagyot nyelt, majd hátralépett. Menekülnie kell. Ez volt minden gondolata. Óvatosan és lassan hátrált el tőle, aminek okát valójában ő maga sem értette.

– Nem fogok Deronhoz hozzámenni, oké? – mondta lassan, kimérten.

– Miért menekülsz? – vonta kérdőre értetlenül. – Csak segíteni akarok!

Sun látása kezdett homályossá válni, a levegője kezdett elfogyni. Egyre szaporább légzésére a lépései is gyorsabbá váltak. Valami nem volt rendben ezzel a nővel, úrrá lett rajta a halálfélelem.

– Nem szabad átlépned Nefra határát! – figyelmeztette az idegen. Sun megbotlott egy hajkefében, de nem állt meg. – Ha megteszed, azzal aláírod mindenki halálos ítéletét! Mindannyiónkat elpusztítasz! Hallod, Falánk?

Sun akkor vette észre, hogy már nincs talaj a lába alatt. Zuhant. Ki az ablakon, le a hideg sivatagba. A hátára esett. A kabát szinte azonnal meggyógyította sajgó csigolyáit. Végigfutottak a testén az egymásba rajzolt többsávos körök a dicsőséggel teli, nedves földtől. Megborzongott, de legalább ismét tisztán látott.

A szíve még mindig hevesen dobogott. Még sosem volt ennyire rémült, és ami a legfurcsább volt, nem tudta pontosan, hogy mitől ijedt meg. Akármilyen szörnyeteget is látott, az általában lenyűgözte. Ez az ártatlannak tűnő és kedves nő viszont menekülésre késztette. A beütött koponyáját simogatta, amikor a kisujjában elektromos kisülést érzett. Gyorsan felpattant.

A mellette lévő épület megrogyott, mindenfelé törmelék hevert. Sun figyelt, fülelt. A romhalmaz egyszer csak mozogni kezdett, és sötét arcú, fehér szemű halottak emelkedtek fel a földről a szeme láttára, akár egy zombis filmben. Hárman voltak. Ledobták magukról a törmeléket, és elindultak felé. Nem látszottak sérültnek, a testüket fekete füst burkolta be, míg a szemükben tejszínű fény lobogott.

Sun másik, rosszabbik énje időnként eljátszott a gondolattal, hogyha kitörne a zombi apokalipszis, az biztosan a kedvére lenne, és boldogan gyilkolva túlélné, de most semmi más nem volt a lányban, csak rémület és menekülési kényszer.

– Maf’ran… Maf’ran… Maf’ran… – morogták egymás között egyre hangosabban.

– Sinsoime!

– Maf’ran!

Sun nem akarta megvárni, míg elkapják, futásnak akart eredni, de akkor meglátta Deront az iroda ablakában. Ugyan az arcát nem tudta kivenni, de úgy érezte, kérdőn nézett rá, mintha azt latolgatná, vajon cserbenhagyja-e. Sun torka elszorult. Pokolba az egész őrülettel, ami Deron körül van. Ő kiszáll!

Megfordult, és futni kezdett a sivatagban, ahogy a szőke nő tanácsolta.

– Kegyetlen! Szedd szét! – hörögték utána az élőhalottak, de nem léptek rá a fehér homokra.

Sun szerencsétlenségére hangos üvöltést hallott. Deron üvöltését. Megállt, és hátrafordult. Éles villanást látott az iroda ablakában: Jirson fényét. Úgy tűnt, hogy Deront kínozza. Vagy éppen megöli. Sun előtt lepergett, hogy mi lesz, ha Deron meghal. A király megöli őt és az apját, Ryant is. Hangos káromkodással fordult vissza. A kabát aktiválódott, Sun elrugaszkodott a talajtól, és métereket repült a levegőben. A hotel falához ugrott, a második emeleti ablak előtt kapta el a fagyos indákat. Ahogy elkezdett felfelé mászni, megreccsent alatta a növényháló. A növényszárakat teljesen törékennyé tette a dicsőség.

Sun egyre gyorsabban mászott, közben a szíve majd kiugrott a helyéről. Már azt sem tudta, hogy Deron segítségére siet éppen, vagy menekül. Valószínűleg mindkettő.

Ahogy felért, meglátta a trónörököst, aki háttal a földön feküdt, a felette álló Jirson kezében pedig egy félméteres, fehér bot volt. Az arcán groteszk gyűlölet ült. Olyan, amihez foghatót csak egy démon arcán látott eddig, és az Phellenor Akrass Heltron volt, a világtalan. De míg Phel Arezt gyűlölte, addig Jirson Deron iránt táplált hasonló, féktelen megvetést.

– Az hotel össze fog dőlni! – ugrott be Sun az ablakon, eközben félelmetesen megcsikordult a szálloda. – Tegyél ellene! Én, az Ördög megbízottja, megparancsolom neked, Jirson, hogy azonnal cselekedj!

Jirson eltette a botját, és szó nélkül kiszáguldott az ablakon. Sun lihegve Deronhoz lépett, aki alatt egy fénybuborékhoz hasonló valami türemkedett, mintha egy óriási teljesítményű villanykörtét dugott volna Jin a bőre alá.

Sun meg akarta érinteni, de a fiú rámordult:

– Nehogy hozzám érj! Az élet fénye csak erősítené Jin varázslatát!

– Akkor mit csináljak? – kérdezte Sun hisztérikusan.

– Watt! Szólj Wattnak, hogy gyógyítson meg! – kérte Deron, miközben vonaglott a fájdalomtól.

Sun lélekszakadva rontott ki az irodából, egyenesen a nagy hangárba sietett. Az üvegszarvú fiú épp jegyzetelt valamit egy hosszú pergamenre, és közben az üvegben vonagló hernyókat tanulmányozta. Tudomást sem vett a körülötte zajló zűrzavarról. Teljesen higgadt volt, és töprengő.

– Watt! – kiáltott rá a lány. – Gyere, segíts Deronnak!

A fiú felemelkedett, közben elrejtette a jegyzeteit a tenyeréből nyíló fekete lyukban. Nem mondott semmit, de úgy tűnt, tökéletesen felfogta, mit parancsolt neki a lány.

Odament Deronhoz, egy darabig nézte a szenvedő arcát, aztán durván megragadta a vállát, és hasra fordította. Deron hátán három óriási fénycsík volt, ami egyre nagyobb teret hódított magának a fiún. Mintha terjedt volna. A Watt tenyeréből nyíló fekete lyuk magába szívta Jin fényét, ami után csúnya, húsig hatoló, égett sávok maradtak. Sun érezte Deron húsának égett szagát, elfintorodott. Lehajolt hozzá, és a kesztyűvel begyógyította a sérülést. Deron viszont mozdulatlan maradt.

Sun kérdőn nézett Wattra, aki mélyen fejet hajtott előtte, majd visszasétált a hangárba a hernyókkal teli üveghez, és tovább jegyzetelt. Olyan volt, mint egy játékfüggő tini, aki elvégezte a kötelező házimunkát, és visszatért imádatának tárgyához.

Sun figyelte Deront, ahogy lassacskán fellélegzik a kínzásból, és óvatosan maga alá húzza a térdét. Nem mondott semmit. Sun pedig tudta, hogy ezennel elveszítette az egyetlen és utolsó lehetőségét a menekülésre. Nagyot nyelt.

– Menned kellett volna – mondta Deron egészen halkan.

Sun nem hitt a színjátéknak, kényszermosolyt ejtett.

– Felesleges futni, nem igaz? A szerződés miatt.

Deron nagyot nyelt, és keserűen felnézett a lányra. Úgy tűnt, mondani akar valamit, ám akkor az épület elkezdett dőlni. Hangosan csikorgott a fémszerkezet, és úgy tűnt, hogy végleg romba dől. Deron azonnal felpattant, kiengedte a talpában lévő karmokat, a falnak dőlt, és Sunt is magával húzta.

A hirtelen dőlés viszont nem következett be. Másodpercekig vártak, mígnem Sun felnézett Deronra, aki biccentett felé, és kiengedte a karjai közül.

– Nevetséges, hogy te védesz engem. Azért kaptam a kabátot, hogy én vigyázzak rád.

– Ökológiai katasztrófával jár az erőd, ha nem tűnt volna fel – vetette oda neki szemrehányóan a fiú. – A nyers dicsőség tönkreteszi az ökoszisztémát, és ez a földrész éppen eleget kapott már belőle.

– Szóval nem is engem védtél? – kérdezte Sun sértetten.

– Nem. A Gyarmatot védtem tőled – jelentette ki büszkén a trónörökös.

– Mintha a te tüzed olyan jót tett volna neki! – zsörtölődött tovább a lány. – Én legalább nem tettem tönkre egy emberekkel teli hotelt.

– Nem, Sun, te annál sokkal fontosabb és értékesebb dolgokat pusztítottál el a múltban.

A lány nem emlékezett rá, de már nem is akarta tudni, hogy mit rombolt le annak idején. Ki akarta zárni a múltjának minden egyes rezzenését: a Deronnal való bonyolult kapcsolatát és azt is, hogy mi történt vele az Ördög laborjában. Bevallotta magának, vagy sem, rettegett attól, mit tervez vele a király azon kívül, hogy azt akarja, Deron felesége legyen. Nem tudta biztosan, hogy a nő igazat mondott-e neki.

– Zombik léteznek Nefrában? – kérdezte kisvártatva a fiút.

Deron úgy meredt rá, mintha megőrült volna.

– Mármint élőhalottak, amik az élőkre vadásznak?

– Igen – súgta a lány.

– Létezik néhány speciális eset, de nem abban a formában, amit a te világod ismer – válaszolta a fiú. – Miért kérdezed?

Sunnak semmi kedve nem volt megosztani a fiúval azt, ami vele történt. Inkább az ablakhoz lépett, hogy elűzze ezeket a gondolatokat, és kihajolt az indák között. Jirson valamiféle pecsétet égetett a porba lézerszerűen világító botjával. Az épületet több ragyogó háló vette körbe, amiket lebegő, csillag alakú tükrök kötöttek össze. Két háló között egy-egy pecsét izzott, különleges rendszernek tűnt. Az egyikből víz hömpölygött, ami megtisztította az épületet tartó növényeket, a másik lágy, szórt napfényt küldött nekik, amitől elkezdtek megerősödni. Jin lemosta róluk a dicsőséget, ami aranyszikrák kíséretében fokozatosan eltűnt. A démoni növények pedig színes, pompázatos virágot hoztak. A veszély elhárult. Sun fellélegzett, de az aggodalmai korántsem szűntek meg.

– Nefrában létezik olyan törvény, ami házasságra kötelezhet egy rabszolgát? – érdeklődött óvatosan, de közben nem nézett a fiúra.

– Nem. Nincs.

A lány ekkor meglepetten Deronhoz fordult.

– És ha a gazdája akarja?

Deron ezen láthatóan elgondolkodott, végül biccentett egyet.

– Úgy már más a helyzet. Kötelezheti, de csak abban az esetben, hogyha a rabszolga leendő házastársa egy nem rabszolga rangban lévő egyén. Ez viszont nagyon ritka dolog, csak egy ismert példa van rá.

– Igen? Mesélj róla! – kérte Sun.

– Apád és Sanja esete az egyetlen ilyen, ami ismert.

Sunnak forgott a gyomra az elképzeléstől. Hiszen az apja szenvedett a démonnővel való házasságtól.

– Nevetséges – morogta Sun, és arra gondolt, hogy nem akarja úgy végezni, ahogy az apja, hogy egy nap kizsigerelve, megroskadva az élettől ébredjen, aztán az alkoholba meneküljön.

– Nem nevetséges, mivel ha hetrastrában szenved a démon, akkor utódokat kell nemzenie, felkészülve arra, hogyha meghal a hetrastrája, akkor életben tartsa a setrastra.

– Setrastra? – visszhangozta Sun, majd Deron felé fordult.

– „Végső név” nyersfordításban. Mint tudod, a démonok életében a legfontosabb dolog a nevük. Ha megszegnek egy esküt, amihez a nevüket adták, abba belehalnak. A hetrastra a szerelmük, ami annyit jelent, hogy „második név”. Azért nevezik így, mert ha egy démon elveszíti a hetrastráját, abba is belehal.

– Igen, ezt apa mesélte – nyugtázta a lány.

– A hetrastrától származó utódokat nevezik setrastrának. Ha meghal a démon hetrastrája, akkor kizárólag a setrastra tarthatja életben. Ha őt is elveszíti, akkor végleg elpusztul. Mi, démonok, szeretjük a szexet, akármikor képesek vagyunk rá, és csináljuk, akivel csak kedvünk tartja. Viszont a nemzést már nem vesszük ennyire félvállról. A törvény kimondja, hogy csak a házastársunktól lehetnek utódaink.

Sun karba fonta a kezét, és még inkább elfintorodott.

– Szóval a házasság csak a gyereknemzésért van.

– Pontosan.

Sun most már semmit nem értett. Ha a házasság azért van, hogy gyereket csináljanak, akkor az ő házasságuk ötlete teljesen értelmetlen. Elvégre ha valóban azt akarja a király, az olyan, mintha támogatni akarná az otranok létrejöttét, ami ellen egyébként küzd…

– Ha egy nő hozzámegy egy férfihez, akkor az többet nem csinálhatja mással, csak a férjével –folytatta a démon.

– És a férfi?

Deron megvonta a vállát.

– Nem a férfi hordja ki az utódját, hanem a nő, ezért kell házassági szerződést kötni, hogy a nő biztosítson minket, férfiakat, hogy tőlünk fogja kihordani a fiókát. Ha teszem azt a nőt egy másik démon már korábban teherbe ejtette, akkor a férj hiába adja bele minden erejét a nemzésbe, az egyrészt megbetegítheti a nőt, másrészt felesleges pocsékolás lenne. Mi nem tudunk úton-útfélen utódokat létrehozni, évszázadokig készülünk egyetlen nemzésre. Tehát jobb, ha van az illetőnek egy meghatározott számú felesége, akiket eltart, cserébe a nő csak neki szül utódokat. Ez egy megállapodás. Meg aztán nevetséges lenne, hogy találsz egy jó partit, akit alkalmasnak látsz az utód kihordására, és a végén azt mondja, hogy mégsem.

– Én ugyan nem szülök neked gyereket! – fakadt ki Sun.

Deron először bután pislogott rá, végül felröhögött. Olyan ördögi és gúnyos volt a kacaja, hogy Sunnak kedve lett volna behúzni neki egyet.

– Honnan vetted ezt a sületlenséget? Én csak szexelni akartam veled, semmi több!

A lány érezte, hogy a fejébe száll a vér, de aztán megkönnyebbült. Ha Deron így reagált, akkor nem lesz itt az égvilágon semmiféle esküvő.

– Gusztustalan egy fajta a népetek – állapította meg Sun. – Beleképzeltem magam egy nő helyzetébe. Hátborzongató és undorító.

Csend volt a válasz. Deron hideg lett, mint a jég, és egy hosszú, sötét pillantás után már el is fordult tőle.

– Ne hangoztasd ezt a király előtt, ha jót akarsz magadnak. Túlságosan gőgös, hogy ezt megtorlás nélkül hagyja – mondta, és biccentett. – Ideje felkészíteni az embereket az utazásra. A perehat madarat nem dísznek hozták.

Sun nehezen csöppent vissza a valóságba a különös és bizarr történések után. A tudata peremén még visszhangoztak az élőholtak kiáltásai, de aztán elterelődött a figyelme, amikor meglátta a rájuk váró tizennyolc rabszolgát, akik ellenben valamiért megkönnyebbültnek tűntek a látványuktól. Sunban ismét helyreállt a rend, világosan látta a célt. Meg kell szabadulnia a szerződési kötelezettsége alól, ez az elsődleges és legfontosabb feltétele a szabadságának. De amíg rá nem jön a menekülés nyitjára, addig kénytelen lesz szót fogadni, és látszólag azt tenni, amivel megbízzák.

A perehat madarat Holleron tartotta sarokban. Az apró termetű, lángoló szőrű kutya komolyan vicsorgott a fogas madárra, és makacsul tartotta a láncát. Sun nagyon szerette Holleronban az eszét. Deron odabökött neki valamit a nyelvén, majd továbbment a lenyíló folyosó felé, aminek az ajtaja a közeledtére megnyílt. De nem ment be. Félreállt, és fejet hajtott Sun előtt. A lány tudta, hogy megbízottként nem sétálhat Deron mögött. Rossz szájízzel vette rá magát az együttműködésre.

Lefelé menet Deron közölte, amikor már a tellaharra szintjén voltak:

– A dolgozószobámba megyünk.

Lejjebb mentek még egy szintet, ahol a kör alakú, lyukas munkaasztal és a körkörösen elhelyezett megannyi könyvespolc várta őket a padló közepén lévő paltarossa csíkos bőrével.

A herceg odalépett az egyik könyvespolchoz, és várakozóan ránézett. Sun elámult a sok, vaskos, a gerincük mentén aranybetűkkel díszített kötet láttán.

Deron a polc szélének érintette a karmát.

– Tedd ide az ujjad.

A lány megtette. A szekrény arany ragyogásba kezdett, mintha az egész faszerkezet borostyánban izzott volna. Ez a fényár úgy omlott le a polc tetejéről, mint egy áttetsző, csillogó függöny, amin megkapó összevisszaságban megannyi pecsét izzott.

Deron bosszúsan felmordult, és a figyelme a legmagasabban lévő pecséten akadt meg.

– Eléred? – intett a lóheréhez hasonló, nagy pecsétre, amit temérdek kicsi takart el.

A lány a démon elé lépett, és felnyújtózott. Még ki sem derült, hogy képes-e elérni, amikor a démon a derekánál fogva felemelte.

– Az ujjaddal érintsd meg a peremét, ami szabadon van! Csakis ott!

Sikerült, mire Deron finoman visszaengedte a padlóra.

– Elértem volna – zsörtölődött a lány.

Deron már nem is figyelt rá, a polcot pásztázta. Sun maga is előre fordult, de ott már nem a könyvek bordázott része fogadta. Egy szekrény volt a polc helyén, számtalan kisebb-nagyobb fiókkal és rekesszel, érthetetlen rendszerben.

Deron az egyik kövekkel díszített gombra bökött, a lány pedig kihúzta a fiókot. Katonás rendben tartott, díszes dobozok voltak benne. Deron kivett egy szép, ékszertartónak tűnő rézdobozkát. Számos apró, búgócsigához hasonló tárgy sorakozott benne. Aranyszínűek voltak, egy apró aranytengely szúrta át a búgócsiga alakú részüket, aminek a teteje olyan volt, mintha apró tojásokat tartanának benne. Kivett belőle ötöt, és Sun felé nyújtotta a dobozkát.

– Végigsimítanál a fedél belsején két ujjal?

Sun engedelmesen megtette. És meglepetésére már másfajta doboz volt a kezében, amiben golyók voltak, hógömbökhöz hasonlóan a belsejükben őrizték a palatickokat. Deron megrázta a dobozt, és elkezdett válogatni.

– Nem mindegy, hogy melyikkel megyünk? – kérdezte a lány borúsan.

– Nem mindegyik tudja az utat oda, ahová mi megyünk – felelte sejtelmesen a démon.

Sun emlékezett rá, amikor elmesélte neki Arez, hogy csak oda tud vinni a palatick, ahová már korábban is leszúrták. Levette a nyakában lévő vörös palatickot, amit annak idején megfertőzött az ujjában lévő ördögharag, meg is feledkezett róla. Eredeti funkcióját tekintve már nem működött a kis szerkezet, de a démonvérűek számára iránytűként működött. Ez által mindig tudták, hogy Sun éppen hol van.

Deron kiválasztott öt apró üveggolyót, lecsukta a doboz tetejét, ami megint összezsugorodott, és visszatette a fiókba.

– Azt add nekem.

Sun készségesen levette a hosszú láncot a nyakából, és odaadta Deronnak. A démon fogott egy apró fekete dobozkát, beleejtette a nyakláncot, aztán lecsukta és megrázta. Várt egy kicsit, de miután egy perc elteltével sem történt semmi, kihúzta a fekete fiókot, és belehajította a dobozt. Az nem koppant, és még csak nem is csörgött.

Sun felsóhajtott. Egy kicsit szabadabbnak érezte magát, és megkönnyebbült, hogy nem kell hordania a véletlenségből magának készített „nyomkövetőt”.

– Még szükségünk lehet rá – mondta Deron, és letette az asztalra az öt golyót.

– Miért lenne? – kérdezte a lány bosszúsan. – Megbízott vagyok. Már nem kell, hogy tudják a démonok, hol vagyok.

– Lehet, hogy nekem szükségem lesz rá Nefrában.

– Mégis miért lenne? – fonta karba a kezét a lány.

– Lehet, hogy a helyzet úgy hozza, hogy szükségünk lesz rá. Mindenesetre van.

Sun nem értette, de inkább elengedte a dolgot.

Deron már egy másik fiókban kutatott, és egy üveget húzott elő, ami tele volt vöröses fekete, szép kövekkel. A lány először priáknak nézte őket, de aztán rájött, hogy az alakjuk úgy van formálva, hogy pontosan kitöltse a palatick tölcsérét. Arez már mesélt neki erről a kőről, nostria volt a neve.

Deron kivett hetet.

– Minek annyi?

– Ha rossz helyen kötünk ki, nem árt, ha van muníciónk – felelte a démon, és a kezébe nyomta őket.

– Csak érintsd őket a kabát belsejéhez. Ördögbőrből készült, automatikusan el fogja rejteni őket. Olyan, mint egy varázszseb.

Sun idegenkedve kigombolta a kabátját a nyakánál, és alá dugta a köveket. Valóban eltűntek. Belesett a kabát alá. Egy kis körben ott volt a hét különleges alakú kő rajta.

– Szóval ezért nincsen zsebem – értette meg.

– Ez így van! Tiéd a világ összes zsebe.

Sun, látva Deron önelégült mosolyát, inkább karba fonta a kezét, és hűvös arckifejezést mutatott. A herceg farka hangosan suhant. Feszültebbnek tűnt a szokásosnál, annak ellenére, hogy úgy látszott, tudja, mit csinál.

– Mire számíthatok Nefrában? – kérdezte Sun. – Mi fog történni?

– Ha szerencsénk van, akkor megérkezünk a Szervezet hegyébe. Ott egészségügyi vizsgálat következik az embereknek. Megnézik, nincs-e valami komoly betegségük, majd beadják nekik az oltásokat.

– Oltások? – hűlt el a lány.

– Hogy elviseljék a meleget, és hogy ne tudjanak szaporodni.

Már megint itt tartottak. Sun elhúzta a száját a hír hallatán. Utálta, hogy állatokként bánnak az emberekkel.

– Mit gondolsz, mégis mi történik, ha valaki teherbe esik a kiképzés alatt? – kérdezte Deron élesen. – Mi tiszteletben tartjuk az életet, halálos bűnnek számít az abortusz. Akármennyire is nem kívánja a nő a magzatot, akkor is kötelessége kihordani és megszülni. Akár démontól, akár otrantól, akár embertől van.

Sun elborzadt, és nagyot nyelt.

– És aki nem akarja, hogy beoltsák?

– Volt rá lehetőség régen, de a nők arra használták, hogy kibújjanak a kiképzési kötelezettség alól. Inkább szültek három vagy négy utódot ahelyett, hogy részt vettek volna a kiképzésen.

Sun szája tátva maradt a hírtől.

– És a gyerekekkel mi lett?

– Az Ördög tenyészetében nevelkedtek egészen addig, amíg elég erősek nem lettek ahhoz, hogy az emberek világába szállítsuk őket.

Sun ösztönösen hátralépett. A hasa csomónyira zsugorodott, és hányingere támadt. Vele is pontosan ez történhetett.

Deron keserűen nézett rá, mintha tisztában lenne azzal, mi játszódik le a lányban.

– Nem sokaknak adatik meg, hogy az apjuk fel akarja nevelni őket, Sun. Ritkaságnak számít. Ezek a gyerekek többnyire az Ördög árvaházaiban kötnek ki, és ritkán fogadják őket örökbe. A lelkükben nyomot hagy Nefra. Furcsák lesznek és kegyetlenek.

Sun megremegett a felismeréstől, hogy a helyzete nem is annyira egyedi. Hogy számtalan, talán több ezer olyan ember van, mint ő, aki a démonok között nevelkedett.

Elfordult. Szédült, és kiszáradt a szája. Üvölteni lett volna kedve.

– És mi van anyámmal?

– Van úgy, hogy az apa soha nem akar találkozni a gyermekével, még a nevét sem akarja tudni. És olyan is van, hogy az anya nem kívánja tartani vele a kapcsolatot.

Sun bőszen kapkodta a levegőt, és közben a hajába túrt. Az anyja, aki mindig hiányzott az életéből, sosem akarta őt. Csak egy nő, aki a szülésbe menekült, hogy ne kelljen kiképzésen részt vennie.

– Apám azt mondta, az Ördög tenyészete kiválasztott emberekből áll – védekezett.

– Apád valószínűleg szerette volna megszépíteni az igazságot.

Sun valahogy megnyugodott, immár egyetértett az Ördög törvényeivel, és elhatározta, hogy neki sosem lesz gyermeke, akit a démonok kedvük szerint kínozhatnak. De mindezt megtartotta magának. Nem szabad elfelejtenie, hogy Deron lesz a következő király, és sokkal idősebb, mint amennyinek kinéz. Egy ősi, öreg szörnyeteg volt, a pokol leendő ura, aki ugyanazt fogja csinálni, amit most a király. Sun ismét elborzadt azon, hogyan lehetett olyan ostoba, hogy őt választotta a szabadság helyett. A leendő gazdáját. Teljesen megőrült! Most látta csak, mennyire. Nem csoda, hogy mindenki betegnek tartotta, amiért vele akart lenni.

Felhagyott az önostorozással, és odabökte Deronnak:

– Már nem számít, hogy mi volt. A most számít, és feladatunk van – jelentette ki.

Deron keserű arccal bólintott, és egy apró, biztató mosolyt is küldött felé. A szekrény bezárult előtte, noha hozzá sem nyúlt.

A herceg úgy nézett a könyvespolcra, mintha még akart volna onnan valamit.

– Indulás előtt össze kell még állítani egy listát, hogy ki hová ül a tressaikban. A súly a lényeg – jelentette ki az ördög, és az asztalhoz lépett. Kihúzta magát, dárdahegy végű farka is megdermedt. Sun látta, hogy a válla megfeszül, és hirtelen átlép az asztal anyagán. Megint azt az erőt használta. Ugyanaz a rossz érzés és félelem kerítette hatalmába, mint a szőke nő esetében. Végigfutottak rajta az angyali jelek, és összevonta maga előtt a karját, ahogy Deron szemében látta kihunyni a grafitszürke ragyogást.

– Halott vagy – jött a felismerés Sunban.

Deron értetlenül felvonta a szemöldökét.

– Ezt vegyem fenyegetésnek?

Sun megcsóválta, majd megvakarta a fejét. Maga sem értette, hogyan, de érezte a zsigereiben, hogy ez az igazság. Deron olyan hatást keltett benne, mint az élőhalottak vagy a szőke nőből sugárzó hideg üresség. Halottak voltak mindannyian. Nem úgy, mint Mush rémei, amiket a glóriájával tartott féken. Ez másfajta halál volt. Élő halál. Az élet és a halál mezsgyéje közötti lét. Egy elérhetetlen állapot.

– Akkor hogy értsem?

– Nem tudom. Dühös vagyok – motyogta összezavarodottan a lány.

– Jó neked, hogy ilyesmiket megengedhetsz magadnak – dohogta Deron. – Inkább írjuk meg a listát, hogy kit hová teszünk. Az életükbe kerülhet, ha nem lesz jól kisúlyozva a tressai.

4.
Új kor

Mush úgy érezte magát, mintha másnapos lenne. Rendelt magának reggelit az útszéli pihenőben, pedig nem is volt éhes. Merengve nézte az óriási adag rántottát, és próbálta megfejteni, hogy mi történt vele. Sun Whiscost villámai eltalálták, majdnem belehalt, de egy lány megmentette.

A mellkasában mintha tőrt forgattak volna. Nem a testén esett kár miatt érezte ezt a fájdalmat, az belülről fakadt. Nem volt mit szépíteni, hetrastrában szenvedett, és a szerelme egy olyan lány volt, akit nagy valószínűséggel soha többé nem lát. Hátradőlt a széken, és próbálta másra terelni a gondolatait.

Hannának sikerült kiirtani belőle a rémdémonok képességét. Nem volt többé szüksége arra, hogy öljön, és elfogyassza az áldozatai halálát. Az angyali részét felerősítette, a démonmágiának már nem volt helye többé a testében, mégsem volt tőle boldog.

Egy csinos pincérnő lépett oda, és rámosolygott.

– Valami probléma van az étellel? – kérdezte barátságosan.

Olyan széles vigyor ült az arcán, mintha legalábbis a kedvenc színésze lenne előtte. Nem volt ez így rendjén. Mush általában halálfélelmet váltott ki a körülötte lévőkből, legyen az démon vagy ember, de a rémhatalma elvesztésével ez is megszűnt. Megcsóválta a fejét.

– Minden rendben, köszönöm.

A lány nem tágított. Körbenézett a hat vendégen, majd leült hozzá.

– Hogyan segíthetnék?

Az angyali fény felerősödése miatt az emberek úgy kezdtek viselkedni vele, mintha angyal lenne.

– Sehogy nem tud. Távozzon.

A lány felpattant, mintha Mush parancsot adott volna neki, és elsietett.

A férfi nem akarta elhinni. Angyali aurája lett. Képes irányítani az embereket, akiket úgy vonz, mint méhet a nektár. Kivételes és nagyszerű érzés lett volna, ha nem Hanna miatt tett volna szert erre a képességre. Már nem akart visszaélni vele. Gonosznak érezte volna magát, ha megteszi. Vajon ez is a lány hatása, vagy a felerősödött angyali fénye tehet róla?

Kezébe vette a villát, és belekóstolt a rántottába. Az étel ragacsosnak hatott, és lehűlt a szájában, mintha sarat rágott volna. Hamar félretette az evőeszközt. Kávét ivott, az jól esett neki. Nagyokat kortyolt belőle, és kenyeret majszolt mellé. Egészen apró falatokat tudott csak lenyelni abból is.

Egy kék kabátos, vörös hajú fiatal férfi rontott be az étkezőbe. Sietve körbenézett, majd odament Mush-hoz, és leült vele szemben.

– Mi történt? – kérdezte fojtott hangon.

Barthan megjelenése erőt adott Mush-nak. A fiút ő vette magához úgy nyolcvan évvel ezelőtt, mintha csak a fia lett volna. Rávigyorgott, majd fennhangon megszólalt:

– Mindenki távozzon!

A vendégek elhallgattak, majd felemelkedtek, és egymás után mentek ki a járműveikhez, de nemcsak ők, hanem a személyzet is. Barthanra nem hatott az angyali aura. Ámulva körbenézett.

– Hogyan? – kérdezte elhűlve, közben behallatszott, hogy egy kamionos beindította a motort.

– Emlékszel a történetre, hogy egy angyal azért kötötte hozzám apám glóriáját, hogy elnyomjam az anyámtól örökölt képességemet, és ne egyek többé halált?

Barthan homlokráncolva bólintott.

– Megtörtént. Nem kell többé halált ennem. A dicsőségem felülemelkedett a démoni erőmön. Ugyanúgy tudok hatni az emberekre, mint bármely más, glóriával rendelkező félember.

Barthan kinézett a távozó járművekre, amik hirtelen lefékeztek. Akik gyalogosan keltek útra, mind értetlenül pislogtak. Valaki rögvest visszasietett az étterembe. Mush sóhajtott.

– Úgy látszik, csak átmeneti a hatás.

– És mi van a félelemmel, amit okoztál? Mindenki félt tőled! Ezért nem támadott meg minket egyetlen kolóniavezető sem. Mi lesz velünk e nélkül a félelem nélkül? – háborgott Barthan.

– Megoldom. Attól, hogy nincsenek rémek a testemben, még el tudok bánni az ellenségeimmel.

– Hogyan? Az angyali erő mit sem ér a démonvérűek ellen! – kiáltotta a fiú. – Szépen rászólsz az Ördög embereire, hogy ne hurcolják el a gyerekeket, és ne támadjanak a kolóniára?

– Akár – vont vállat Mush, de már maga is érezte, hogy a halálszellemei nélkül sokkal sebezhetőbb.

Rádöbbent, hogy igaza volt az anyjának, aki szándékosan tartotta meg a rémdémon képességét, de így legalább nem kell állandóan a gyomrában lévő rémeket számolnia, és rettegnie attól, mi lesz vele, ha elfogynak.

– Ami történt, megtörtént, Barthan – mondta végül.

– Hogy fogod így megölni az Ördögöt? Ki védi meg a kolóniát? Tudod, hogy csak a belőled áradó félelem miatt nem mernek rád támadni! Sokan akarják átvenni a posztodat! Ha megtudják, hogy elvesztetted a démoni képességed…

– Nem megyek haza – mondta Mush komolyan, és Barthanra nézett. – Mindenki azt hiszi, hogy Nefrába mentem a B-tervet intézni.

– Így akarsz Nefrába menni? – idegeskedett a fiú. – A nemesi démonok mind meg akarnak majd ölni, ha meglátnak. Még én sem érzem, hogy félnem kellene tőled.

Mush megvonta a vállát. Igaz. El kellett volna vinnie Sun Whiscostot Lonának, hogy részese lehessen a cselszövők Ördög elleni támadásának.

– Megoldom – mondta végül hidegen. – Vannak szimpatizánsaim Nefrában, akik tartoznak nekem.

Barthan aggodalmasan csóválta a fejét.

– Megőrültél, Mush! Még én is meg tudnálak ölni!

– És? Azzal kinek segítenél? – vonta fel a szemöldökét a harmadvérű.

Barthan nem rándult össze, ahogy szokott. Hidegen nézett a szemébe.

– Egyelőre hallgatok a dologról, de nem fogom hagyni, hogy a halálba vezess minket, csak mert naiv lettél.

– Nem lettem naiv! – fortyant fel Mush.

A hangjának erejébe beleremegtek az ablaküvegek, és a haja ezüst szikrákat ontott magából. Valahol a távolban lecsapott a villám. Mush követte a fény útját. Nem messze tőlük, alig egy mérföldnyire történhetett. Az égen nem volt egy árva felhő sem. A férfi felugrott. Lehet, hogy visszatért Hanna. Talán megint eljött hozzá.

Kisietett az épületből, átrohant az úttesten, és őrült sprintbe kezdett. Barthan kiabált utána, próbálta utolérni, de Mush testi erejével nem vehette fel a versenyt.

A férfi megtorpant, amikor meglátta az egyik kaktusz mögül előlépni a kékvérűt, az ördögherceg egykori követét, akit Hanna megmentőnek nevezett. Átkozott Arzelles volt az, aki most angyali kezeslábast viselt a démoni ruházat helyett. A valamikor rikító, királykék tincsei egészen megfakultak, ahogy a sötétkék szarva is. Az arca soványabbnak tűnt, a szeme ezüstszínben izzott, de ék alakú, démoni pupillája volt.

– Mit akarsz? – kérdezte Mush ellenségesen. – Nem Gorát kellene éppen megmentened?

– Pontosan – felelte Arez. – Azért vagyok itt, hogy újjáépítsem Gorát, és neked segítened kell benne. Cserébe elintézem, hogy a kolóniád megússza az Ördög embereinek támadását. A Szervezetben dolgoztam, ismerem a módszereiket.

– Miért hinnék neked? Hol van Gewn? – kérdezte idegesen, amikor ismét szikrákat hányt a haja, és újabb villám csapott le, de nem érte el a földet. Egy ezüsthajú, törékeny női test fordult ki a villámokból.

– Mush! – sikoltotta.

Mush beleremegett, amikor meghallotta Hanna rekedtes hangját. Itt volt. Ismét. Rohanni kezdett, hogy elkapja a lányt, de Arez fél kézzel a földre lökte. Maga kapta el a húgát, majd dühöngve rámordult.

– Ki mondta, hogy gyere ide?

A lány nem is figyelt rá, Mush-t pásztázta, az ezüst pupillája tágra nyílt kék íriszében.

– Mush, te tényleg élsz… – súgta rekedtes hangján, és a szeme könnybe lábadt az örömtől.

– Nem olyan könnyű engem megölni – mondta a férfi. Máris nyugodtabbnak érezte magát a lány jelenlététől.

– Nos, segítesz megmenteni Gorát? Elfogadod az ajánlatomat? – kérdezte az Átkozott.

– Miért fogadnám el? – kérdezte Mush borúsan. – Nem vagyok angyal, és még mindig nem válaszoltál a kérdésemre: hol van Gewn?

– Ne mondd ezt! – lépett elé Hanna keserűen, és kinyúlt, hogy megfogja a kezét, de Arez visszarántotta a lányt.

Mush legszívesebben a fiúnak támadt volna, amiért elrántotta előle az angyallányt. Ekkor érkezett oda Barthan, szája szétnyílt a kék hajú, angyalarcú fiú láttán. Bizalmatlanul és idegenkedve nézett végig a fehér angyalruhán és a fehér szegélyű, kék tollszárnyán.

– Ez meg mi a csuda?

– Átkozott Arzelles – mondta Mush undorodva. – Ő Gora megmentője.

– Nem tudja megmenteni, ha nem segítesz neki – lépett előre Hanna, közelebb suhant a férfihez, majd vékony ujjai ráfonódtak a karjára. – Kérlek! Segíts a Megmentőnek!

A férfi belerándult a lány érintésébe, olyan kellemes volt. Aztán észbe kapott, hogy ez nem helyénvaló, és hogy Hanna pár órával ezelőtt még viszolygott az érintésétől. Kényszerítette magát, hogy lerázza magáról.

– Nem tudok segíteni, már nincs meg a démonerőm. Hiába is akartok…

– Neked vannak démonszövetségeseid, igaz? – szakította félbe a kékvérű.

Mush észbe kapott, és kezdte kapizsgálni, hogy miben is kellene segíteni a fiúnak.

– Öngyilkosság lenne így eléjük állnom. Ígéretemhez híven meg kellett volna szereznem nekik valamit, de nem sikerült.

– Mit kell megszerezned? – kérdezte a fiú, az elszántság szinte az arcára volt írva.

Mush elrejtette a mosolyát. Vele talán képes lenne elfogni a célpontját.

– Sun Whiscostot.

Arez megcsóválta a fejét, Hanna borzadozva a szája elé kapta a kezét.

– Nem teheted! – nyúlt felé a lány, de Arez a ruhájánál fogva felemelte, és könnyűszerrel maga mellé rakta. Úgy bánt vele, mint egy folyton elkóborló macskakölyökkel.

– Miért akarják a szövetségeseid Sun Whiscostot? – tudakolta a kékvérű.

Mush nem mondhatta el, hogy Lona biztosította a felől, hogyha megszerzi neki Sunt, akkor távol tartja a Földtől a démonokat, miután megölte az ördögöket. Areznak bizonyára nem tetszett volna, ha ő válik a Föld urává.

– Nem tudom, miért kell nekik. Talán az erejét akarják felhasználni.

– Nem! – kiáltotta Hanna. – Nem szabad őt bolygatni! A helyére kell tenni!

– Csend legyen! – förmedt rá Arez.

Mush viszont képtelen volt ellenállni a kísértésnek.

– Hogy érted, hogy a helyére tenni? Beszélj, Hanna! Mi is pontosan Sun Whiscost?

Hanna megvonta a vállát, a haja váratlanul szikrázni kezdett, mire gyorsan összefogta a sűrű ezüsttincseket, és megcsóválta a fejét.

– Nem szabad… harcra kényszeríteni.

– A saját bőrödön érezhetted, hogy milyen ereje van – jelentette ki a kékhajú fiú.

Mush tisztában volt vele, hogy mennyire veszélyes, olyan erős volt a benne élő dicsőség, hogy kis híján megölte.

– De rátok nem veszélyes, nem igaz? Csak dicsőség árad belőle. El tudnátok kapni.

Hanna erre eltűnődött, majd mosolyogva bólintott, és Arezhoz fordult.

– Arzel megtehetné! Ugye, Arzel?

– Éppenséggel meg – morogta a fiú. – De ha elvesszük a Hercegtől, annak komoly következményei lesznek.

Mush emlékezett rá, micsoda őrült vehemenciával követte őt az erejét vesztett herceg, amikor elragadta tőle Sun Whiscostot.

– A herceg szerelmes a Whiscost lányba?

– Talán – morogta Arez, és a tekintete a távolba meredt. Olyan undor ült az arcán, amit tanulni sem lehetett volna. – De ha logikusan nézzük, minden oka megvan rá, hogy ennyire ragaszkodjon hozzá. A lánynak túl nagy ereje van ahhoz, hogy elengedje. A király is ezen a véleményen van. Nem véletlenül tették olyan magas pozícióba, az oldalukon kell tartaniuk.

– Ezen nem is csodálkozom – mondta Mush. – Képes lenne lerombolni a Kertet, vagy elpusztítani a királyt.

– Ettől függetlenül a lány nem csak rájuk veszélyes.

Mush sóhajtott. Ez igaz volt, de Lona esküje még mindig élt. Akármi is legyen, biztosan megkapja a Földet, ha elviszi szövetségesének a lányt. Nem lesz több ilyen lehetősége, és meglehetősen hátrányos helyzetbe került azzal, hogy elvesztette rémdémoni képességeit.

– Rendben van. Ha a nevedet adod rá, hogy elkapod a lányt nekem, akkor segítek neked. Az Ördög emberei elől egyébként is el tudunk bújni, és mindig lesznek új stratégiáik.

Arez hallgatott, láthatóan nem tetszett neki az ötlet.

– Nem fogadok el más lehetőséget. A lány a kulcs ahhoz, hogy elnyerjem a szövetségeseim támogatását – mondta a harmadvérű.

– És ha később kapnád meg?

– Később?

– Gora oszladozik. Minél előbb meg kell mentenem. Először neked kell segítened nekem.

Mush legszívesebben azt mondta volna, hogy ez nem járja, de mivel egész gyermekkorában látta, hogy Gewn mennyire szenved bűnének súlya alatt, képtelen volt elutasító lenni.

– Neked mire kellenek a szövetségeseim? – kérdezte Mush karba font kézzel.

Arez Barthan felé biccentett.

– Tüntesd el innen. Nem fogok beszélni előtte.

Mush lassan intett Barthan felé. A fiatal kevertvérű habozott.

– Menj! Ha szükségem lenne rád, majd szólok.

Barthan idegesen nézett Arezra, majd Hannán állapodott meg a tekintete.

– Indulj, Barthan! – visszhangozta Mush.

Barthan összepréselte a száját, majd sarkon fordult, és elsétált.

– A kékvérűek vérkészletét kell megszereznem – mondta Arez, ahogy elég messzire került a fiú. – Szükségem van rá Gora újjáépítéséhez.

Mush szája szétnyílt. Még sosem gondolt erre. Egy angyalszigetnyi braasol évezredekig kitartott, még a démonseregek támadását is kibírta. A braasol nevű anyag, amivé Arez változtatni tudta a vérét, minden démonmágiának ellenállt, ráadásul szabadon formálhatta azt. A fiú kezében teljhatalom lenne, ha a birtokába jutna egy akkora vérkészlet. Kezdte megérteni, hogy milyen óriási dologról van szó, hiszen az Átkozott ezzel a húzással megváltoztathatja az egész világ sorsát. És nemcsak Gorát menthetné meg, hanem őket is. Egyből elkapta a becsvágy és a remény. Ha sikerülne befolyásolni a fiú döntéseit, ha az oldalára állíthatná, nagyobb előnyre tehetne szert, mint amit a Lonával kötött alkuja nyújt. Már csak egy kérdése volt:

– Ha segítek neked, akkor meggyilkolod a királyt?

Arez elhúzta a száját.

– Majd a Herceg megöli. Semmi kedvem belekeveredni az ördögök dolgaiba.

Mush-ból majdnem kitört a nevetés, de visszafogta magát.

– Ne viccelődj! A kékvérűek voltak az első ördögök! Általad ismét uralkodóvá válhat a fajtád. Sőt, most is ördögnek kellene hívatnod magad, és nem kékvérűnek, elvégre te vagy a legerősebb fajú démon.

Arez úgy mordult rá, hogy a földön lévő kövek táncba kezdtek, és Mush is hátratántorodott. Hihetetlen ereje volt a fiúnak, még egy ark felől sem érzett hasonló fenyegetést.

– Nem érdekel Nefra. Csak Gorát akarom megmenteni.

– És ha azt mondom, hogy nem segítek, amíg el nem intézed a királyt? – kérdezte Mush győzelemittasan.

Arez arca megfeszült, habozott. Elfordította a fejét, és némán meredt a semmibe. Hosszú csend állt be.

– Mégis miféle szerzet vagy, hogy nem vágyod a hatalmat? – háborgott Mush.

– Angyal vagyok – mondta hűvösen Arez, és a hajából kiemelkedő glóriára mutatott.

– Már hogy lehetnél angyal? – fakadt ki a férfi.

– A lelkem egy angyalé – szűkítette össze a fiú a szemét –, csak démontestbe születtem.

Mush megvakarta a fejét. Érthetetlen volt számára az egész.

– Hogyan?

– Mit érdekel téged, hogy hogyan? Így van, és kész! – förmedt rá, majd közelebb lépett. – Azt mondtad, a Whiscost lányt akarod! Szó sem volt arról, hogy meg kellene ölni a királyt!

– Igen, de akkor még nem volt szó a családod vérkészletének megszerzéséről…

– Nem akarok háborúzni senkivel, csak Gorát akarom helyrehozni – morogta Arez. – Ha harcolni akarnék, akkor egyszerűen beronthattam volna a kékvérűekhez, és nem lenne szükségem rád. Csendben akarom intézni. Nem akarok kárt okozni Nefrában.

– Akár angyali a lelked, akár nem, az erőd mindent elmond rólad. Ördög vagy, fogadd el!

Arez arcára olyan mély gyűlölet ült ki, hogy Mush ösztönei azt súgták, meneküljön. A fiú ezüst szeme elsötétült, bekékült egy pillanat alatt. Az arca rángott a visszafojtott vicsortól.

– Nem fogok bajt okozni a hierarchiában! A Herceg fogja megölni a királyt, ahogy illik! Az az ő királysága, és ennek így is kell maradnia! Megértettük egymást? – kérdezte éles, démoni hanghordozással.

Mush korábban is észrevette ezt a fiúnál. Legutóbb például meg sem próbált alkudozni az életéért, makacsul ragaszkodott a kötelességéhez. Érthetetlen volt a lojalitása meg a naivitása ahhoz képest, hogy egy ördög követe volt még néhány napja.

– Azt hiszed, a démoni szövetségeseim semmit sem fognak kérni cserébe a segítségért? Mindegy, mit csinálsz Nefrában, az káros lesz a herceg életére. Ha megtudják a démonok, hogy milyen erőt birtokolsz…

– Ki akarják majd használni – vágott közbe undorodva. – Pontosan ezért akarom titokban intézni. Nem hiányzik, hogy a démonok tudomást szerezzenek rólam. Ezért jöttem hozzád. El kell juttatnod valahogyan a kékvérűekhez.

– Ez nem ilyen egyszerű – ingatta a fejét. – És még mindig nem mondtad meg, hol van Gewn.

– Gewn Gorában maradt a parancsomra – felelte a fiú, és Hannára pillantott.

– Arzel megmentette Gewnt – mondta Hanna kisvártatva, majd lesütötte a szemét. – Nem tudom, mit csinál azóta.

– Nekem segít Gorát újjáépíteni – mondta Arez. – Most is ott tevékenykedik. Nagy építkezés van otth… – a fiú hangja elakadt, és nagyot nyelt – otthon – mondta ki a szót, mintha maga sem hinné el.

Mush ebben a pillanatban először érzett némi rokonszenvet a fiú iránt. Egy biztonságos hely létrehozása, amit otthonnak hívhat, egy kitaszított számára óriási teljesítmény volt. Elmosolyodott.

– Segítek megmenteni az otthonodat, ha te is segítesz nekem otthont teremteni az enyémeknek. Egy biztonságos helyet akarunk, semmi mást.

Arez ismét sötéten méregette, majd fintorogni kezdett. Mush keze ökölbe szorult. Úgy viselkedett a fiú, mint egy dölyfös nemes, aki megveti a kevertvérűeket.

– Te is úgy gondolod, hogy nem érdemeljük meg a szabad életet?

Hanna aggodalmasan pillantott a fiúra, mintha ő is érintett lenne ebben a kérdésben.

– Legyen – mondta a fiú.

Mush elégedetten elvigyorodott. A fiú talán a legerősebb lény volt a világon. Ha szövetséget köt vele, és megteremti a kevertvérűek biztonságát, már nem élt hiába.

– Esküdj, hogy mindent meg fogsz tenni azért, hogy biztonságban és szabadságban éljünk. Esküdj, hogy otthont adsz nekünk!

Hanna szép arcára némi aggodalom ült ki, Arez viszont azonnal rábólintott.

– Mindent meg fogok tenni ennek érdekében. Miután megszereztem a vérkészletet és rendbe hoztam Gorát.

– Add a neved hozzá! – kiáltott Mush.

– Én, Átkozott Arzelles, a nevemet adom rá neked, Mushells, hogy az otranoknak nevezett kevertvérűeknek otthont fogok teremteni, amint újjáépítettem Gorát. Egy olyan otthont, ahol nem kell félniük többé az ördögök zsarnokságától, sem a szolgáiktól, de cserébe én, Átkozott Arzelles, azt akarom, hogy te és a fajtársaid soha többé ne törjetek Nefra Hercegének, Deronaldnak az életére. Azt akarom, hogy esküdj meg, hogy amint tudomást szerzel bármiféle merényletről, mindent megteszel, hogy megakadályozd.

– Mit csinálsz, Arzel? – kérdezte a meglepett Hanna.

– Miféle alku ez? – tudakolta Mush is.

– Gyorsan szaporodtok, és nem akarom azt látni, hogy visszaéltek az eskümmel, és ti magatok törtök majd a Herceg életére. Nem eshet baja – mutatott felé sötéten. – Egy haja szála sem görbülhet.

Mush szája tátva maradt. Nem akart hinni a fülének.

– Mégis miért akarod a herceget életben tartani, hiszen elárultad!

– Mert angyal vagyok – vágta rá ingerülten a fiú. – A béke a célom, nem a háború. A démonoknak szüksége van egy Ördögre, aki kordában tartja őket.

– Ezért kell, hogy te legyél a király! – vágott közbe haragosan Hanna. – Ama is ezt akarja!

Mush meglepődött, hogy még Amonának, az első angyalnak, és Hannának is az a véleménye, hogy Arez uralkodjon. Végül is neki megvan az ereje ahhoz, hogy visszafoglalja a trónt a kétszívűektől.

– Elmondtam már mindenkinek. Nem leszek király. Rendbe hozom Gorát, ha háború lesz, megvédem a tengert, de semmi több. Nem szeretnék erről többet hallani – morogta, és karba fonta a kezét. – Várom az esküdet, anélkül semmit sem fogok tenni értetek.

Mush számára kezdett nevetségessé válni a kékvérű értelmetlen trükközése és az ördögök védelme.

– Te vagy Nefran utódja. A kékvérűek évezredek óta vissza akarják kapni a trónt. Ha szövetkeznél a családoddal, nem is kéne kirabolni…

– Ők nem a családom – vágta rá ingerülten. – Nincstelent csináltak belőlem, ahogy világra jöttem. Az apám száműzött volna, ha nem lett volna jelen a király.

Mush ekkor értette meg, hogy mekkora sebet ejtettek rajta a démonok. A fiú emlékezett a születésére, ahogy minden más démon. Már akkor meg kellett tapasztalnia a családja gyűlöletét. Sóhajtott, de végül beletörődött.

– Értem, hogy miről beszélsz, de a démon szövetségeseim nem fogják. Adnod kell nekik valamit…

– Mintha én nem tudnám! – bosszankodott a fiú, majd megragadta Mush ruháját, és maga felé rántotta.

– Védeni fogom a népedet, ez éppen eggyel több felelősség, mint amennyit akartam. Szóval tedd le a nyomorult esküdet, hogy védeni fogod a következő Ördögöt!

Mush habozott, de végül arra jutott, amúgy is hasonlóan döntene. Valóban kell egy Ördög Nefrának a király halála után.

– Én, Mushells, a nevemet adom neked, Átkozott Arzelles, hogy mindent megteszek, hogy Deronald hercegnek ne essen baja a fajtám keze által, de csakis azután, hogy magad is elkezdtél dolgozni a nekünk tett esküdön.

Arez arcára elégedetlenség ült ki, már meg sem próbálta palástolni a vicsorát, megvillantva alsó, hegyes fogsorát. A bőre alatt hullámoztak az erei. Úgy viselkedett, mint egy hamisítatlan démon.

– Nem gondolhatod komolyan, hogy az alkunk beteljesülése előtt védelmeznem kellene a herceget – érvelt Mush.

Arez ismét megragadta a férfi ruháját. Mush elkapta a fiú hideg, kemény csuklóját, de az ereje nem ért fel a fiúéhoz, mintha egy hegyet próbált volna elmozdítani. Most döbbent rá, milyen könnyen el tudná őt pusztítani. Mélyet lélegzett. Valószínűleg a történelem legerősebb lényével néz farkasszemet, aki erősebb még a királynál is.

– Komolyan azt akarod, hogy védelmezzem a herceget? – kérdezte Mush. – Esetleg ne esküdjek neki hűséget? Mert akkor feloldjuk egymást a néveskünk alól, és boldogulj, ahogy tudsz.

Arez gyűlölködve ellökte, Mush ötöt lépett hátra, mire képes volt megállni.

– Szóval? – fonta karba a kékvérű a karját. – Kik a szövetségeseid? Terv nélkül nem fogok eléjük állni.

Mush tudta, hogy ezzel a fiú elfogadta az alkujukat, de ő maga megingott. Úgy viselkedett a srác, mintha még mindig a herceg követe lenne. Azonban nem volt más választása, társulnia kell a kékvérűvel, ha tetszik neki, ha nem. Elfogytak a lehetőségei, és szinte minden kapu bezáródott előtte. Jó időre búcsút mondhat annak, hogy megölje az Ördögöt, legalábbis addig, amíg nem szerzi vissza valahogy a démonerejét.

Visszatérve elküldte végleg Barthant és Arez könnyűszerrel kiürítette az országúti éttermet a hangjával, majd mohón rávetette magát Mush meghagyott rántottájára. Olyan mohón evett, hogy majd’ megfulladt. Tele szájjal utasította a pincérnőt, hogy hozzon neki még egy adagot. A harmadvérű zavartan nézett a falatozó démonra, alig tudta elhinni, hogy valóban angyal. Hanna is nézett mindenhová, csak a kékhajúra nem, mintha zavarná, hogy eszik. A kékvérűnek határozottan jót tett az élelem, kezdett jobb színben lenni, a bőre már nem volt olyan sápadt, és a haja is visszakékült.

– Tehát? – nézett fel a habzsoló Arez. Mush azt hitte, hogy a villa hegyét is leharapja mohóságában.

Megköszörülte a torkát, aztán a mellette ücsörgő Hannára pillantott, aki az előtte lévő pohár vizet forgatta.

– Nem kellene neked hazamenni? – bukott ki Mush-ból a kérdés.

Maga sem értette, hogyan viselkedhet így, amikor olyan nyugodt volt a lány mellett, és olyan elmondhatatlanul boldog, hogy újra láthatja. Talán éppen ez zavarta, ez a nyugalom és a mérhetetlen öröm, hogy közel van hozzá. Hogy kivételesen nem fáj neki az élet, hanem boldog. Ugyanakkor tisztában volt vele, hogy ez csupán illúzió. Hanna nem való hozzá, ezért nem szabad, hogy tovább élvezze a lány közelségét. El kell küldenie, amint lehet, hiszen sohasem lehet közös jövőjük.

Hanna sértetten nézett rá, szinte félve. A poharába kapaszkodott, és megtámasztotta az állát.

– Segíteni szeretnék – motyogta. – Ama is elengedett.

– Veszélyes hely, ahová menni fogunk, Hanna – közölte Mush.

– Akkor is megyek! – mondta a lány, a kezében összeroppant az üvegpohár, de a víz megőrizte a pohár alakját, nem folyt szét, és Hanna tiszta, fehér bőrén sem keletkezett seb. Erősen koncentrált, a víz a szilánkokat megragadva ismét összeállt, majd a repedések mentén egybeforrt az üveg. Nagyon dekoratív lett, úgy hatott, mintha a víz megfagyott volna a résekben. Mush elmosolyodott Hanna szépséges ereje láttán.

– Erre képes egy mélyi angyal, igaz? Képes vagy kristályt készíteni a vízből.

A pohár oldalán ekkor kezdett el ömleni a víz, mire Arez odakapott, és földhöz vágta a poharat, hogy ripityára törjön.

– Ne szórakozz! Már csak az hiányzik, hogy nyomot hagyjunk az Ördög embereinek!

Hanna kétségbeesetten nézett Arezra.

– Maradni akarok. Ama megengedte.

– Francokat! Mész szépen haza. Legutóbb is majdnem kiszáradtál. Nem kell, hogy egy újabb testvér haljon meg miattam – sütötte le a kékhajú a szemét. – Nem tudok vigyázni rád. Csak púp leszel a hátamon.

– Értem nem lenne kár! – emelkedett fel a lány könnyek közepette. – Igazából nem is úgy élek, ahogy kellene! Égi angyalnak kéne lennem!

Mush szíve beleremegett Hanna bánatába.

– Ne bömbölj! – dörrent rá a kékvérű éles, többszólamú hangján, amitől egy ablak berobbant.

Mush felpattant, és védelmezően a lány elé tartotta a karját. Arez arcán gúnyos vigyor terült szét, mintha pontosan tudná, hogy mi játszódik le benne.

– Mi van? Azt hiszed, akármit is tehet…

Hirtelen elhallgatott, és a hajába túrt. Némi hallgatás után akkorát sóhajtott, hogy majdnem eldőlt a pohara. Mush-nak egy sárkány jutott eszébe a fiúról.

– Oké, maradhat – jelentette ki a kékvérű.

– Nem! – fakadt ki Mush rémülten.

– Szükség van rá – felelte az asztalra könyökölve Arez. – Ha minden kötél szakad, nagy segítség lehet.

Mush zavartan pillantott a boldog arcú, fiatal lányra.

– Még hogy segítség! Legutóbb is majdnem meghalt!

– Hidd el, segítség lesz. Úgy tűnik, igazat beszél, és nem véletlenül van itt – morogta a fiú, majd témát váltott: – Szóval? Hogy jutunk Nefrába? A Heliassant használod?

Mush zavartan nézett a lány felé. Éppen ellenkezni akart, amikor a glóriája váratlanul szikrázni kezdett, és hideg ütésként csapott bele a koponyájába. A hajába markolt, és mélyeket lélegzett. A torka mintha meg akart volna fagyni. Megrázkódott. Nem tudhatta, hogy ez normális-e vagy sem, hiszen még sosem volt ilyen tiszta a dicsősége.

Arez türelmesen várta a válaszát. Úgy nézett rá, mintha megértené, min megy keresztül.

– Nem – vakarta meg Mush a fejbőrét –, nem a Heliassant használom. Van az átlépésnek egy sokkal egyszerűbb és gyorsabb módja, de te azt nem használhatod.

– Miért ne tehetném? – bizalmatlankodott a fiú.

– Mert az a kapu egyenesen az Árnyékhídba visz. Lonailla Tirsen Kara pedig nem fog átvinni téged az élő sötétséggel.

Arez nem értette.

– Be van zárva a hídba. Nem bántanám…− mondta Arez.

– Csakhogy Lona éppen azon van, hogy megölje a királyt – felelte Mush. – Ki akar szabadulni a híd fogságából, Ördöggé akar válni. Nem fog semlegesen kezelni téged. Te a herceg egykori követe vagy, emellett a braasol örököseként neked van egyedül akkora hatalmad, hogy visszazárd őt. Természetes, hogy nem fog szövetségest látni benned, akármit is mondasz.

A pincérnő rohant a következő adag rántottával. Arez elé tette a tányért, és olyan örömmel nézett végig rajtuk, mintha hírességek lennének.

– Kinek hozhatok még valamit? Ne fogjátok vissza magatokat! Nincs itt most senki.

– Tűnés! – vetette oda a kékvérű, és villát ragadott, hogy megint habzsolásba kezdjen.

Mush várt, hogy mit szól az összeesküvéshez, de a fiú nem mondott semmit.

– Mi az? Nem akarod megakadályozni a merényletet?

A fiú megrántotta a vállát.

– A Herceg egész eddigi életében történtek merényletek. Meg tudja oldani ezt is.

Mush ebben nagyon kételkedett, tekintettel Lona erejére, de inkább nem hozta szóba. Ha Lona esetleg megöli az ördögöket, talán Arez bosszúból megölné Lonát, és akkor ő lehetne a király. Ily módon biztonságban lennének a kevertvérűek is.

– Mi lenne, ha megidéznénk a neveden keresztül, miután átértünk Nefrába? – kérdezte a férfi.

– Nem működik rajtam az idézés – felelte Arez.

– Én segíthetek! – szólt közbe Hanna. – Egy angyal képes a másikat magához hívni a glóriáján keresztül.

– Igen – helyeselt Mush. –Apám is így hívta magához Gewnt. Kell hozzá egy trombita, amit a hívott angyal készít.

Hanna máris cselekedett, egymásnak fordította a két kezét, az asztalon lévő kancsóból a keze közé kígyózott a víz. Arezra pillantott.

– Elég a hívandó angyal dicsősége. Megtennéd, Megmentő?

Arez megint erősen démonira emlékeztető vigyorral hajolt oda, és kitátotta a száját. Éles, torz hang adott ki, mire a víz megtelt apró, fényes pontokkal. Hanna egy hosszú trombita alakjára formálta a vizet, ami egy pillanat alatt kristállyá vált.

– Ez meg is van! – mondta boldogan a lány.

Azzal előidézte a glóriáját, de hiába tette oda a trombitát, az átesett rajta, és a földön csattant a nehéz hangszer.

Mush még fel sem ocsúdott a történtekből, már ki is nyílt a saját glóriája, Hanna pedig gyorsan beledugta a kristályhangszert.

Mush-t kellemetlen hideg vette körül, megborzongott. Mintha az egész lényét széthasították volna. Fuldokolni kezdett, és víz után nyúlt, amit aztán kiköpött. A szíve vadul zakatolt, és úgy érezte, mintha összetömörítenék a testét. Percekig tartott, mire képes volt felegyenesedni.

– Soha többé ne csináld ezt! – mondta Mush, és hitetlenkedve tapasztalta, hogy a fejét határozottan nehezebbnek érzi. Valahogy mindig súlytalannak hitte ezt a mutatványt, akárcsak a démonok varázslatait. Meggyúrta a nyakát. A testhőmérséklete határozottan lecsökkent, és a bőre is keményebbnek tűnt. Mélyet sóhajtott, elkapta egy pillanatra az érzés, hogy bele fog halni, ha nem kapja vissza a démonmágiáját. Gyorsan elhessegette.

– Az átjutást megoldottuk. Következik a rablás. El kell jutnunk a kékvérűekhez a Repedések Világába, ami viszont csak segítséggel lehetséges. Ismerek egy öreg, tájékozott démont, aki eljuttathat minket oda. Tegyük fel, hogy sikerül eljutnunk a kékvérűek házához, bejutni viszont már nem fogunk tudni. Nem is beszélve arról, hogy nem tudod, hol tartják a kékvérűek a vérkészletüket, és hogy képes vagy-e kinyitni zárópecsétek garmadáját, amivel védik?

Arez elfintorodott. Feltehetőleg ezzel nem számolt.

– Értem – folytatta Mush. – Ez esetben egy képzett pecsétmesterre is szükség van, aki képes eligazodni az egymásra rakott szimbólumokon, és a megfelelő sorrendben kinyitni azokat.

– Nem fog működni. Nem tudok pecséteket használni – mondta váratlanul Arez.

Mush szája tátva maradt.

– De hát a herceg követe voltál. Sőt! Magam láttam, amikor használtad a csatában!

– Azokat akkor csináltam, amikor éppen működött a vérem, de csak a jobb napjaimon ment. Most, hogy angyallá váltam, kétlem, hogy valaha is képes lennék a pecsétek használatára.

Mush meggyűrte az arcát. Egyre lehetetlenebbnek tűnt a küldetés, és már értette, miért is van olyan nagy szüksége rá Arzellesnek.

– Tehát ha lenne pecsétmesterünk, akkor sem lennénk előrébb, ugyanis a mágiád nem azonos a többi kékvérűével.

– Fején találtad a szöget – bólintott Arez.

Hanna értetlenül közbeszólt:

– Miért olyan fontos ez? Arez különleges erővel bír, büszke lehetne rá.

– Egy zárópecsét kinyitásához ugyanolyan mágiára van szükség, mint amivel készítették. Ezért nem állíthatnak elő a főnemesi démonok priát, nehogy bárki illetéktelenül visszaélhessen az erejükkel. Tehát még csak szerezni sem tudunk…

– Marad a pecsétek feltörése – mondta Arez.

– Túl rizikós lenne – csóválta a fejét Mush. – És biztosan nem csendes. Ha nem akarsz gondot okozni az ördögöknek, akkor jobb, ha nem lesz halálos áldozata a betörésnek. A kékvérűek alaposan megfogyatkoztak a lázadás óta.

Arezon jól látszott, hogy tisztában van ezzel.

– Szóval? Akkor mi lesz? – kíváncsiskodott Hanna.

– Egyetlen megoldás van – sóhajtott Mush.

Arez félve nézett rá. Mush először érezte azt, hogy a kékvérű még csak egy fiatal fiú. Bármit is mondott a koráról néhány nappal ezelőtt, hogy még Mush-nál is idősebb, akkor sem volt még felnőtt.

– Mi a megoldás? – kérdezte Hanna.

– El kell mennünk a Fehér Világba, és szereznünk kell ördögvért.

– Kizárt! – pattant fel Arez a helyéről.

Az arcán félelem és fájdalom ült, amit eddig nem mutatott. Mush értetlenül nézett rá.

– Még ha valahogy szerzünk is, a Vérőrség kiszagolhat minket, és akkor végünk van! Az ördögök tudomást szereznek rólam.

Hanna zavartan nézett hol az egyikre, hol a másikra.

– Mi az a Vérőrség?

– Egyetlen erő van Nefrában, ami kompatibilis az összes démonmágiával, a kétszívű ördögök életmágiája. A vérükkel ki lehet nyitni akármilyen pecsétet, ha ismerjük a szimbolikát. Nem is beszélve arról, hogy szinte bármilyen kórságot meggyógyít. Átmenetileg egy ördög mágiájával rendelkezik az illető, ezért halálos bűnnek minősül még csak tudni is a hollétéről, nemhogy birtokolni azt. Az ördögök egy külön katonai csoportot hoztak létre, ami arra hivatott, hogy felkutassa az illegálisan birtokolt ördögvért Nefrában, és visszajuttassa azt számukra. Ez a Vérőrség. Nagyon hatékonyak, mivel az Ördög feltalált valami ketyerét, ami jelzi, ha a vér gazdát cserél.

Arez visszaült, és megcsóválta a fejét. Hosszasan merengett, majd töltött magának egy kis vizet, legurította, és az asztalra csapta a poharat.

– Nincs más választásunk – jelentette ki váratlanul –, el kell rabolni a vessoriámat.

Mush elmosolyodott. Ez zseniális leegyszerűsítése volt a küldetésnek, hiszen nem kell sem a nefrai alvilágot megjárniuk ördögvérért, sem a kékvérűek fészkébe nem kell behatolniuk. Sőt, tapasztalt pecsétmesterre sincs szükségük. Arez vessoriája talán még együttműködő is lehet velük, ha meg tud egyezni az Átkozottal.

– Mi az a vessoria? – kíváncsiskodott Hanna.

– Fiatal lánytestvér, de csak az egyik szülőjük azonos – mondta Mush, és Arezra mosolygott. – Szóval ha Ghad nem szól bele, ki is lennél a családodban? – kíváncsiskodott, habár előre sejtette.

Arez elfordult, és úgy nézett ki a forgalmas útra, mintha nem akarna válaszolni, aztán kimondta:

– Családfő – arcán ismét gyűlölet tükröződött. – Az lennék – mondta halkan.

Mush ivott a kávéjából, és csak sóhajtott. Látta, hogy nagyon mély sebeket fog feltépni a fiú ezzel az utazással. Nem irigyelte, hogy azokkal kell tárgyalnia, akik kitagadták, és magára hagyták.

– Hogy hívják a lányt? – kérdezte.

– Adórashall.

– Remek! Így már csak kérdezősködnöm kell egy másik szövetségesemnél, hogyan is rabolhatnánk el… – Mush egy pillanatra eltöprengett. – Dorast?

– Adóra – felelte a kékvérű undorodva.

– Adórát – bólintott Mush, majd mindkét tenyerével határozottan az asztalra támaszkodott. – Indulhatunk Nefrába!

Azzal felemelkedett, és kiválogatta a megfelelő bankókat, amivel kifizetheti a számlát. Azután a belső zsebéből elővette az élő sötétséget tartalmazó üvegcsét, de az üres volt. Sejthette volna, hogy az anyag nem élte túl Sun villámait.

– Mi a terv? – kérdezte Arez kíváncsian.

– Indulunk Vegasba.

5.
Út a Pokolba

A perehat madár vörös tollai közül szivárog a vér. Deron sebezte meg, Sun pedig mindegyik palatickba cseppentett a vérből, mielőtt behelyezte volna a tölcséres szerkezetbe a beleillő vörös követ, a nostriát. Mögöttük fekete, földig érő kabátokban álltak a rabszolgák, és izgatottan suttogtak egymás között.

A börtöncelláknak már nyomuk sem volt a hatalmas hangárban, és az iroda falát is eltávolították. Hatalmas, kör alakú pecsét borította be a nagy teret, aminek örvénymintájában négy kisebb pecsét volt, bennük álltak a tressaik. Ezeket a búgócsigára hasonlító szerkezeteket Jirson a mágikus erejével megnövesztette. A jármű tengelye legalább háromméteresre nőtt a démonmágiától, és a fizika törvényeinek ellentmondva a tressai függőlegesen állt. Az utastér a tengely közepénél helyezkedett el, óriási tojástartóra hasonlított, amiben hat ember is könnyedén elfért volna.

– Készen vagyunk – mondta Deron.

Az állat szabad utat kapott, de mintha megtébolyodott volna, előre repült, és a levegőt támadta. Watt kapta el, és a kezéből nyíló ketrecbe zárta, viszont az továbbra is csak vergődött.

– Mi a baja? – kérdezte Sun Derontól.

– A dicsőség, ami kintről beszivárog, feldühít minden nefrai állatot.

Watt közben félrevonult, és letette a ketrecet a különös, kék-vörös csíkos hernyók melletti üvegbúra mellé.

A Sun mögött álló rabszolgák halkan sutyorogtak, egy lánycsapat keserűen kapaszkodott egymásba. Egyesek sírva fakadtak. Az előkészületek előrehaladtával egyre nőtt a feszültség, nemcsak a rabszolgák között, hanem Sunban is.

– Jin! – mondta a lány, és előre nyújtotta a hét palatickot. – Tedd ezeket a helyükre a tressaikban!

Jirson arcán ott tükröződött az undor a parancsától, mégis engedelmeskedett. Egészen kifakult a sok varázslattól. A haja fénytelenebbnek tűnt, a szeme inkább barna volt, és a homlokán lévő csillagok sem ragyogtak már olyan fényesen.

Sun tanulmányozta a három óriási, gyémántokkal díszített gyűrűjét és hófehér karmait, aztán a kezébe adta őket.

A fénydémon odalépett az egyik tressaihoz, benyúlt, bepattintotta a palatickot, majd egy fénysugárral átsuhant a következőhöz. Boszorkányosan gyors volt, mintha egy lézersugárban utazott volna. Mire a lány kettőt pislantott, már kész is volt. Elképesztő volt Jirson fénysebessége.

Deron finoman hozzáért Sunhoz a könyökével, és az rögtön tudta, hogy mi következik. Némi keresgélés után előkerült a papír, amit Deron írt. Egy lista volt arról, ki hová ül a tressaikban.

Sun, ha elismerte, ha nem, Deron tényleg nagyon okos volt. Fejből mondta mindegyikük nevét, és pontosan tudta, melyik név melyik emberhez tartozik. Lenyűgöző volt. Elmagyarázta, hogy miért így csoportosította az embereket, és hogy hogyan működik a tressai. Deron tanította is, nem csak bábuként tekintett rá.

Mindenki őt nézte. Megfagyott az idő, mert Sun tudta, ha belekezd, már nem lesz visszaút. Ha ő most mégis a futás mellett dönt, azzal aláírja Deron halálos ítéletét. A rabszolgákat sem engedheti el. Már régóta tudja, hogy kész a csapda, mégis reszketett minden porcikája. Eszébe jutott a szőke nő jóslata, és érezte, hogy nedves lesz a szeme.

Olvasni kezdett:

– Angela, James, Tom, Betty, Barbara, Steven– sorolta a nevüket, szándékosan lehagyva a vezetéknevüket, ahogy Deron kérte.

A csapat előállt, mire Sun rámutatott az egyik tressaira.

– Másszatok be, helyezkedjetek el kényelmesen ebben a sorrendben, és húzzátok fel a kapucnikat! Ellenőrizzétek, hogy a kabát nyakán lévő pecsét pontosan a szátok előtt legyen. A Heliassanban az fogja majd szolgáltatni a hideg levegőt, hogy ne égjen meg a tüdőtök. A kabát levétele szigorúan tilos a megérkezésig. Érthető voltam?

Mindenki igenlően suttogott. A még mindig sápadt Angela a bátyja, James kezét szorongatva lépkedett a magas tressai felé. A lebegő, aranyszínű szerkezet magasan volt, csak James érte el. Nekirugaszkodott, megkapaszkodott a szélében, de az nem bírta a súlyát, és megbillent. James a földre esett, a tressai pedig ismét egyenesbe állt. Jirson felröhögött.

Angela annyira megijedt tőle, hogy hisztérikusan sírni kezdett, és a bátyjába csimpaszkodott.

– Nem akarok…!

Sun ekkor értette meg, hogy Angela valószínűleg nem volt benne az Ördög Szervezetében élő titkos szervezetben, ellentétben a bátyjával, Jamesszel. A fiatal lány alkalmatlan volt arra, hogy beavassák.

– Angie! Kérlek!

– Nem hallottad a Megbízott parancsát? – kérdezte Jirson türelmetlenül.

Sun Deronra pillantott, hátha van valamiféle ötlete, hogy felgyorsítsa a folyamatot. Ám Deron nem is figyelte Angela hisztijét, valamin nagyon elmerenghetett, és az első tressait bámulta, amivel majd ők is utaznak.

Sun Jirsonra nézett, akinek megjelent a kezében a fehér bot.

– Nem parancsoltam olyat, hogy fegyelmezd meg őket! – szólt rá Sun gyorsan, és oda akart menni a testvérpárhoz, de Deron megelőzte.

James gyűlölködve és rettegve nézett fel a hercegre. Deron megérintette Angela fejét, óvatosan megsimította vékony szálú, fekete haját. A lány ránézett.

– Itt nincs kegyelem. Ha most nem állsz fel és csinálod a dolgod, a bátyádat örökre megnyomoríthatja az a fénydémon.

Angie elsápadt, és fuldokolni kezdett.

– Asztmás! Nem szabad fenyegetni! Angie! Angie!

Deron a földre taszította Jamest, a lányt pedig felültette a tressai szélére.

– Nyugodj meg – mondta sima hangon, és sosem látott mélységgel bámult a halandó lány szemébe.

A kezét finoman a nyaka alá helyezte. Angela tovább köhögött, a fiú pedig közelebb hajolt, és suttogni kezdett a fülébe. A lány fulladása lassan abbamaradt.

– Jó! Nagy, lassú levegőket vegyél, kövess engem! – mondta Deron, és együtt lélegzett a lánnyal.

Három perc múlva pedig Angela teljesen megnyugodott, a rémületét csupán az arcán lévő néhány könnycsepp jelezte. James felállt, de a lány ügyet sem vetett rá. Megbabonázottan bámulta Nefra hercegét.

– Veled utazhatok? – kérdezte.

Deron a fejét ingatta.

– Nincs hatalmamban, hogy ezt biztosítsam neked, drágám.

Sunt elkapta a hányinger. Egyrészt mert drágámnak hívta, ahogy őt szokta, másrészt mert a lány rajongása önmagára emlékeztette.

– Elég! – emelte fel a hangját. – Hagyd békén azt a lányt, te öreg szörnyeteg!

Deron komoran fordult felé, meghajolt előtte, és otthagyta Angelát. Jirson elégedett vigyorral figyelte őket. Deron kiválóan tudta kezelni őt is annak idején, jól bánt a sérült lányokkal. És ő megette a műsorát, csak úgy, mint most Angela. A külseje miatt olyasmi érzése volt, hogy a fiú csak egy kicsit idősebb nála, csak máshol nőtt fel, azért olyan más. De nem így volt. Csak a teste volt fiatal. Óriási szakadék volt közte és az emberi faj között, és ez ismét megerősítette abban, hogy minél előbb el kell tűnnie Deron közeléből.

Miután az első csapat megmutatta, milyen könnyű elhelyezkedni a tressaiban, már gyorsan ment a felszállás. Sun és Deron maradt utolsónak, valamint Watt a két ketreccel a kezében. Jin volt a kísérőjük. Sun kiadta Jinnek, hogy zárja be a tressaik védőmezőjét, majd ő és Deron is felmásztak. Az oszlop közepén ott forgott a palatick, amit Deron alaposan áttanulmányozott, aztán hátradőlt.

Sun nem nézett a hercegre, azt figyelte, ahogy Jin aktiválja a tressaik felső védőburkát, ami így már teljesen kiadta az óriási búgócsiga tetejét. Egyenes, apró szálakból állt össze, amik áttetszőek voltak, mint a pókháló. A fénydémon feléjük tartotta botját, mely megcsillant a kezében.

Hófehér, fekete szélű, gyönyörű kabát termett rajta, és kiengedte két pár óriási, fehér szárnyát, aminek erei élénken ragyogtak. Sun száját sóhaj hagyta el, olyan szép volt.

– Jin nem a legjobb parti számodra, higgy nekem.

Sun egy sötét pillantással letudta Deront, és inkább a fénydémont csodálta. Bámulatosan nézett ki, festeni sem lehetett volna szebbet.

– Mit akarsz tőle? Ha levennéd a kabátod, csak egy rabszolga lennél számára, akivel bármit megtehet az Ördög esküdtjeként – súgta oda neki Deron arrogánsan.

– Mert neked mindenről a szex jut eszedbe, ugye? – vágott vissza a legmegvetőbb hangján.

Deron megdöbbenve pislogott.

– Mi mást akarnál tőle? Szerelmet?

Sun majdnem a képébe nevetett, de megérkezett hozzájuk Jirson, és lezárta az ő tressaijukat is. Miután mindenkinek feltöltötte erővel a kabátját, a tressai alja mágnesként vonzotta magához utasait. Így rögzítette őket.

Jirson előre sétált, és elővette a saját palatickját, majd a hatalmas pecsét közepébe nyomta. Fennhangon kiáltott egyet, mire a palatick vörös köve elolvadt, lekúszott a lyukba, majd visszatért eredeti helyére. A fénydémon fogta, és a kézfejébe vágta a szerkezet megnövekedett alját. Az oldalán lévő szárny megnőtt és fényleni kezdett. A tressaikban lévő palatickok mind egyesültek a körülöttük lévő oszlopokkal, míg a védőburkolat oldalán kinőtt az irányt mutató szárny, mind azonos irányba mutatott. Jirson megpöccintette a karjában lévő szárnyat, és körbenézett, hogy a sajátjával együtt mindegyik palatick együtt mozdult-e.

A férfi elordította magát a démonok nyelvén. A padlón lévő pecsét felizzott, valamint a kapu is az iroda falán. Mind egyszerre zuhantak a mélybe Jirsonnal az élen, aki kitárta a szárnyát.

Egy narancsszínű, süvítő csatornába esett a szerkezet, és vadul forogni kezdett. Sun először légszomjjal küzdött, amikor a hűvös, tiszta levegő áramlani kezdett a szája előtti pecsétből. Ez lehűtötte, és valamelyest megnyugtatta háborgó gyomrát. Őrületes gyorsasággal haladtak előre. A tressai előtt száz és száz csatorna nyílt a semmiből, majd omlott össze, felfoghatatlanul gyors volt, miközben ide-oda cikázott velük az energiafalon. Fejjel lefelé lógtak egyik pillanatban, aztán az oldalán egyensúlyozva suhantak egy gyors másodpercig, míg be nem szippantotta őket egy újabb járat, így száguldottak megállás nélkül.

Sun nagyokat lélegzett. Néha kiszúrta Jirsont, aki előttük repült, időnként ropogó tűzijáték maradt a nyomában, és előfordult, hogy egy óriási követ ütött el az útjából.

– Patris kövek! – ismerte fel őket a lány vagy tíz perc elteltével.

Egyszer Deron mesélte neki, hogy a patris kövek lehetnek porszem nagyságúak is, és olyan óriásiak is, akár egy sírkő. Ha egy ilyen nekik ütközik, abba belehalnak, ezért kellett Jirson védelme. Így is számos kőzápor kopogott neki a burkoknak. Sun úgy érezte magát, mintha egy óriási hajszárító sugarában lenne, aminek éles, süvítő hangja kezdett zavaró lenni. Néha elkapott a szeme sarkából egy-egy idegen tressait, de Jirson azokkal nem törődött, csak a mögötte lévő ötöt védte.

Mellette Watt ült, ő teljesen nyugodt volt, el is szundított, viszont a mellette lévő állatok mintha megdermedtek volna.

– Nem ölt volna meg téged, igaz? – kérdezte a lány halkan, és az előbukkanó Jirson felé pillantott.

– Nem tehette volna meg – felelte Deron némi hallgatás után. – Atyám esküdtje. A nevét tette fel a király szolgálatára. Nem ölheti meg a királyt. Legalább is ilyen közvetett módszerrel nem.

Sun lélegzete elakadt, és meghökkenve nézett a fiúra.

– Nem értem.

– Én vagyok atyám setrastrája, mivel szerelemből születtem. Ha én meghalok, abba a király is belehal.

Sun úgy érezte, megfordul vele a világ, és szétrobban a méregtől. Ha elszökött volna, akkor sem halt volna meg Deron. És ha Deron meg is hal, ő szabaddá válhatott volna. Olyan ostoba volt, hiszen az apja már elmagyarázta, hogy milyen fontosak a szerelemből született utódok. Idióta volt, hogy ezt nem gondolta végig. Legszívesebben átkozódott volna, de csak sóhajtani tudott, és keserűen mosolygott.

– Szépen elhitette velem az apád, hogy az én kezemben van az életed, és teljesen erőtlen állapotban rám bízott.

– Még most is a te kezedben van az életem.

– Nem. Nincs. Halott vagy.

Sun maga sem értette, hogy ezt hogyan gondolja, hiszen Deron nagyon is élt, megsérült, vérzett és elfáradt. Mégis úgy érezte, ez az igazság.

– Hogy gondolod azt, hogy halott vagyok? Már most megölnél? Többé nem akarsz megvédeni, ha az életemre törnek?

– Nem. Egyáltalán nem akarlak megvédeni – felelte a lány. – Nem manipulálsz többet a mosolyoddal meg a mézes-mázos szavaiddal. Egy több száz éves szörnyeteg vagy, aki szép, fiatal testben él. Semmi több.

Deron összeráncolta a homlokát, mintha lenne legalább egy halom ellenérve, de végül csak egy kényszermosolyt ejtett.

– Úgy, ahogy mondod, Megbízott.

Sun sóhajtott, kinézett a forgatagba, és látta, hogy egy tressai kisodródik, és kiesik a csatornából. Fel akart állni, de a ruha visszarántotta.

– Jin! – kiáltotta.

– Már nem tehet semmit – mondta hűvösen Deron. – Aki a falon kívülre kerül, azt nem lehet visszahozni. Odakint nincs levegő, és ha ez nem lenne elég, másodpercek alatt csonttá fagy minden.

Sun mélyeket lélegzett, és átkozódva nézte Deront.

– Előfordul az ilyen, a Heliassan sosem lesz teljesen biztonságos.

Sun hallgatott, nem tudott mit mondani. Ha lehet, most jobban gyűlölte Deront, mint amikor reggel felkelt, és jobban, mint előző nap este. Kezdett ráébredni, hogy az ördögherceg sosem szerette, nem is kedvelte, egyszerűen csak be akarta idomítani az engedelmességre, hogy a király büszke legyen rá. Nickkel kellett volna mennie. Még Mush is normálisabb volt első ránézésre. Gyűlölte magát, hogy egy ilyen mocsokkal akart lenni. Deront még az sem érdekelte, hogy mi van a szolgákkal.

– És ha Angela ült benne?

Deron olyan volt, mint egy jégszobor.

– Érdekel egyáltalán, ha ő halt meg? – folytatta Sun.

– Nem ő volt – jelentette ki hidegen.

Sun arca megnyúlt.

– Honnan tudod egyáltalán?

– Tudok számolni.

Sun torkán akadt a szó.

– Nem akarom, hogy veled képezzenek ki – bökte ki végül.

– Én vagyok az egyetlen lehetséges személy, aki a kísérőd lehet a kiképzés során.

Sunt meglepte a fiú válasza.

– Hogy érted ezt?

– Nem képezhetnénk ki az erőd miatt, ami még a kabáton keresztül is elszabadulhat, ha támadás ér. Én lehetek csak a párod a harci kiképzés alatt, a terepgyakorlatokon, de még a csábításleckéken is.

– Miféle csábítás?! – háborgott Sun.

– Meg kell tanulnod a csábítás művészetét, és természetesen csak rajtam gyakorolhatsz. Atyám sosem hagyná, hogy valaki más közel kerüljön hozzád – felelte a fiú önelégült vigyorral.

– Honnan tudod? – kérdezte a lány borzadozva.

– Én sem engedném. Az erőd hatalmas és veszélyes, sokan fel akarnak majd használni. Nem engedném, hogy szerelmes legyél vagy egyéb ostobaságok.

– Apád ezért akar a menyasszonyodnak – hűlt el a lány.

– Ezt honnan veszed? – hördült fel halálra váltan Deron.

– Olvastam… egy levélben… – hazudta.

Deron hosszan szívta be a levegőt. Nem esett pánikba. Komolyan elgondolkodott, majd bólintott.

– Jogában áll kötelezni rá, de soha nem foglak elvenni, így nem kell ezen aggódnod.

– Hogy érted?

– Csak akkor nősülhetek, ha királlyá válok, tehát ha megöltem atyámat. Ha megöltem, már nem számít az akarata. Jogában áll az első feleségjelöltemet kinevezni, ha az az érdeke, de nekem azt nem muszáj betartanom. Nagyjából annyi az egész, hogy nem szexelhetsz mással, csak velem, és nem maradhatsz kettesben más férfiakkal. Természetesen csak a jelölés alatt.

Sun a fejét csóválta.

– Ez nem fair. Nem is akarjuk ezt az egészet!

– Stratégia, Sun. Királyként meg kell akadályoznia, hogy valaki megszerezzen magának.

Sun megborzongott. Kicsit elmerengett, és Deronra bámult. Ő sem repesett az örömtől, de mérges sem volt.

– Nem tudsz valamilyen kiskaput?

– Ne feledd, hogy jelenleg az Ördög tulajdona vagyok, nem herceg, te pedig a leghűségesebb alattvalója, papíron. Ez a felállás számodra is egyértelműen kizárja a lázadás bármilyen formáját.

Sun az ajkába harapott. Hirtelen megremegett a tressai, és nagyot csattant. Sun hallotta, hogy valami szakad. A mágikus tető berepedt, beszakadt és levált, a kabátot mágnesként tartó varázslat is meggyengült. A tressai őrült forgásában hiba keletkezett. Előre dőltek, majd vissza.

Sun érezte a pokoli forróságot, az arca centikre volt a süvítő, narancs-arany faltól.

– Watt! – hallotta Deron kiáltását, és akkor a rögzítővarázslat végleg megszűnt.

Watt ekkor ébredt fel, szárnyának nyúlványait, mint póklábakat támasztotta ki, és formált belőlük kupolát föléjük, helyettesítve a tressai tetejét.

Sun előrebukott, Deron villámgyorsan elkapta.

– Nyugalom! Mély levegőket vegyél!

– Nehogy azt hidd, hogy ezzel a viselkedéssel meg tudsz venni! – préselte ki a fogai közt Sun.

– Csak azt akarom, hogy túléljük. Téged egyébként sem lehetne megvenni – felelte Deron bosszúsan.

Sun felbőszült bikaként fújtatott, és megint fordultak egyet. A fiú a lábával kulcsolta át, hogy hozzá ne érjen a középen forgó rúdhoz.

– Mintha bármikor is lett volna beleszólásom a saját megvásárlásomba! – csattant fel a lány.

Ismét nekicsapódtak a rúdnak, ahogy megfordultak. Watt felnyögött. Deron egészen elkomorodott, és a tekintetében keserűség ült. Olyan fajta, amilyet Sun még sosem látott. Együttérzés csüngött az ördög arcán.

A forróság hirtelen felerősödött, és még inkább megremegett a szerkezet alattuk, aztán hirtelen megszűnt a süvítés. Mikor felnéztek, ismét Jirson védőpajzsa vette körbe őket, Watt viszont eltűnt a helyéről.

Deron gyorsan hátra lökte Sunt, a vele szembeni oldalra, és ismét egyensúlyba kerültek. Sun lihegve nézett körbe. Wattot látta meg elszáguldani egy szomszédos csatornába.

– Mikor érünk oda? – kérdezte a lány.

– Sun… – kezdett bele Deron halkan, de a lány nem bírta ezt a fajta finom, gyengéd hangnemet.

– Nem veszem be, akármit is mondasz nekem! Nem érdekelnek a hazugságaid!

Deron rámordult.

– Mikor hazudtam én neked?

– Állandóan – vágta rá a lány, és a jobbját ökölbe szorította. – Azt mondtad, tudsz megoldást az égett kezemre, de valójában nem volt rá gyógymód.

Deron hangosan felmordult.

– Arez meggyógyított, nem mindegy, hogy mit mondtam? – mondta kényelmetlenkedve.

Sunt felüdítette, hogy a fiú előtt nem tudta magában tartani a kétségeit és az idegességét.

– Pokollá fogom tenni minden egyes pillanatodat, amíg melletted leszek – ígérte komoran. – Szenvedni fogsz, ahogy én szenvedtem miattad.

Deron egyáltalán nem vette komolyan, egy kicsit sem hatotta meg.

– Na és hogyan akarod pokollá tenni az életem? – vigyorgott Deron. – Démon vagyok, a pokolban nőttem fel, kétlem, hogy tudnád fokozni. Te ember vagy, Sun.

– Mindketten tudjuk, hogy bőven van bennem kegyetlenség – vágta rá a lány, miközben összehúzódott a gyomra a félelemtől. Kiverte a verejték, hogy ilyen nyíltan beszélnek a másik, rosszabbik énjéről.

– És olyanná akarsz változni? – kérdezte Deron gúnyos mosollyal. – Csak miattam? Eldobnád magadtól az utolsó reménysugarat is, hogy szabad légy? Ne feledd, hogy én leszek a következő Ördög. És én leszek a következő gazdád. Nélkülem sosem leszel szabad.

– Jó. És ki akar szabadulni? – válaszolta a lány dühtől fűtve.

– Szökni akartál. Láttalak.

– Nem akartam – hazudta a lány. – Csak a kabát erejét próbálgattam. Nem tudom, mikor ad átlag feletti fizikai erőt, és mikor nem.

Deron az égnek emelte a szemét.

– Igen, biztosan úgy volt, Megbízott.

Sun megborzongott. Gyűlölte a fiút. Hiszen ha egyedül nem sikerül kijutnia, akkor valóban csak rá számíthat.

– Nem bízom benned többé – jelentette ki végül hűvösen a lány. – Nem érdekelnek a hazugságaid.

A fejébe fájdalom hasított. Érezte, ahogy a kabát felmelegszik, de a fájdalom nem múlt el. Az egyik szeme mögött fájt, lüktetett. A fájdalom szinte a koponyája hátulját szaggatta. Nagyokat lélegzett. Utálta Deront. Utálta a helyzetét. Utálta, hogy megbízott. Ha szabad lenne, most minden olyan nyugodt lenne! Arez rendbe hozta az ujját, ha megszabadulna a démonoktól, még normális is lehetne.

Ekkor vette észre, hogy kijutottak az őrülten száguldó rendszerből. Egy aranyszemcsékkel kirakott folyosóban szálltak a tressaik, egyenletesen forogtak körbe. Mögöttük ott volt még négy tressai, amiket még több követett. Sun értetlenül fordult Deronhoz:

– Hogy lettek ennyien?

– Máshonnan is küldtek embereket.

Deron visszahuppant, sóhajtott, majd a lányra nézett. Keserűen és szomorúan.

– Sun, te nem is vagy igazá…

Hirtelen megálltak. Egy aranyszínű kapu előtt voltak, rajta az ördög pentagrammájával, ami felizzott, majd kinyílt.

Sun a fiúhoz fordult:

– Mi nem vagyok igazán?

Deron már nem is figyelt rá. A szeme szürkévé vált, és eltűnt. Sun tudta, hogy nem vált köddé, csak a másik, alternatív helyre távozott. Maga is lenézett.

Egy óriási, indákkal teli, vulkanikus kürtőt látott meg először, ami folyamatosan szélesedett, mintha egy mesebeli, kecses vulkán belsejébe süllyednének. Úti céljuk az alattuk lévő monumentális fa volt. Szemkápráztató levelei közé óriási leszállópályák ékelődtek, összesen öt darab, mindegyiknek más-más színe és jele volt. Káprázatos volt az egész, túlvilági és csodálatosan színes. A fa ágait hidak és lépcsők kötötték össze, a törzsét fémút ölelte körbe spirál alakban. Természetes volt, mégis szürreálisan gyönyörű. Az indákkal benőtt falon egy maszkot viselő női arc volt kivehető. A növényzet eltakarta a homlokát egészen az orráig. Hat szépséges, kecses szarv díszítette a fejét, két írisze helyéről viszont a hold sütött rá. Hideg volt, és elképesztően gyönyörű. Ahogy fordult egyet a tressai, egy aranyhajú férfi arcát pillantotta meg a falon, de azt nem takarta indarengeteg. A férfi napszeme úgy ragyogott, mintha az ördögök életmágiából gyúrták volna. Finom vonalú, gyengéd arca volt, és nagy, hegyes füle, viszont furcsa módon nem volt szarva.

Ahogy közeledtek az óriási fa felé, Sun felfedezte, hogy ők a legmagasabb ponton lévő, aranyszínű lemez felé mennek, amire az ördög pentagrammáját vésték. Maga az uralkodó is ott tartózkodott egy kisebb kísérettel.

– Deron, jobb lenne, ha visszajönnél. Apád megöl, ha nem talál itt – mondta a lány, és szüntelenül kereste a szemével a herceget, de az nem bukkant elő.

A tressai földet ért, a pajzs megszűnt, a csiga leereszkedett. Mind a három jármű, ami megmaradt a csapatból, az aranylemezen landolt, a többi másik leszállóhelyet közelített meg. Először Jirson ért földet, majd Watt, szinte a földön csúsztak a király előtt, ő azonban ügyet sem vetett rájuk.

Sun nem tudta, mit tegyen. A parancs az volt, hogy amint átérnek, ki kell jelentenie a rabszolgák előtt, hogy részt vesznek a kiképzésen, de teljesen bepánikolt Deron nélkül. Tehetetlenül tapogatózott a levegőben, hátha el tudja érni a fiút.

– Gyere már elő! – súgta bosszankodva, és térdelve araszolt előre a tressai belsejében.

Aztán a nagy keresgélést a királyból áradó keserű illat szakította félbe. Sun érezte, hogy fölötte áll a férfi. Nagyot nyelt, és a gyomra görcsbe állt. Felnézett. A király óriási termete és a rézszínű arcán lévő haragos vonások olyan félelmet keltettek benne, amit talán még sosem érzett.

– Hol a fiam? – mennydörögte a király.

Sun levegőért kapkodott. Nem bírt megszólalni, érezte a férfiból áradó lángoló haragot; erős, maró illata szinte fojtogatta.

– Hol az örökösöm? – üvöltötte ismét.

– Királyom… – kezdett bele Jirson óvatosan.

– Deron itt van…– nyögte végül Sun, és körbepillantott – valahol.

A király ettől megnyugodott, körbenézett, és elvigyorodott.

– Kövess, Megbízott!

6.
Alku

Maguk mögött hagyva a rabszolgákat és kísérőiket, Sun alig bírta tartani a lépést a királlyal lefelé menet a nagy lépcsőn. A korláttal ellátott, fémből és fából épített, széles lépcső a fa egyik ágára vezetett, egy másik leszállópályára. A király a közel két és fél méteres magassága és a méretes, csupa izom teste ellenére gyors volt. Hangtalanul szedte a lábát lefelé, a korlát használata nélkül, miközben dárda végű farka vadul tekergett.

Sun ügyetlenül kopogott utána magas sarkú csizmájában. A nyomában ott menetelt hat páncélos démon, akiknek a bivalyéhoz hasonló, óriási szarván számtalan, különböző nagyságú és díszítésű gyűrű csillogott. Úgy meredtek rá, mint valami kiirtandó kártevőre. Leérve a lépcsőn meglátott a lombok között egy óriási, fémszerű karokból készült fészket, amiben egy rózsaszín hajú, lyukacsos szarvú lány állt, és őt figyelte. Nem zavartatta magát a király láttán, változatlanul őt bámulta. Korall színű írisze beborította az egész szemét, nem is volt szemfehérje. Óriási, ék alakú pupillája kitágult, amitől Sunban olyan érzést keltett, hogy a démon, bármelyik pillanatban rátámadhat. Úgy szegezte rá a tekintetét, mint egy oroszlán a csordától lemaradó, gyenge borjúra.

A démonlány megragadta óriási, görbe karmos kezével a fészek szélét, és előrehajolva ráfújt a Megbízottra.

Sun ijedtében majdnem leesett a feljáróról, de már csak három lépcsőfok volt a következő lemezig. A király rámordult a fészeklakóra, forró levegője megrezegtette a négyágú, vörös-zöld színekben pompázó faleveleket.

A démon ettől megijedt, és visszabújt a fészke mélyére. A király átment a rózsaszín lemez túloldalára, ahol egy virágot karcoltak a körbe. A szemével a lépcsőket és a katonáit vizslatta, mintha keresne valamit. Sun úgy tippelte, hogy a király tud Deron titokzatos dimenzió-átlépő képességéről, és őt várja.

Három pályával és ággal később elértek a fa törzséhez, amin számtalan különböző színű és mintájú pecsét izzott. Egyetlen aranyszínű volt a tövében. A király épphogy hozzáért, és a fa törzse egy, a király méretének megfelelő, míves, boltíves kaput nyitott meg. Sun orrát megcsapta az a jellegzetes földszag, ami az álmaiban még mindig élénken élt. Habozott, hogy belépjen-e, mert ez a hely emlékeztette a rémálmaiban átélt borzalmakra.

A király megállt, de nem nézett hátra, csak a farkával intett. A lány tudta, hogy nincs más választása, és átlépett a boltív alatt. Egy szerény folyosó fogadta őket. Felülről fénygömbök szolgáltatták a fényt, de egészen halványak voltak. Bal kéz felől egy vörös, teljesen simára csiszolt, indákkal teli fal volt, ami legalább hat méter magasra nyúlt. Jobb oldalt sziklák nehezítették a közlekedést. A király útjából az indák befelé tolták a falat, hogy helyet csináljanak neki.

Már jó húsz méterre jártak bent, amikor Sun elkapott a szeme sarkából egy mozzanatot, amikor egy inda pillanatok alatt egy kék virágot engedett ki magából. Közepén egy aranyszem pislogott, amiről a lánynak a nap jutott eszébe. Pontosan olyan volt, mint a szarvtalan férfié a kürtő falában lévő domborművön.

Nem állhatott meg, haladt tovább, de mellette minduntalan nyíltak sorra a színes virágok, mindegyik ugyanolyan szembelsővel.

A király megállt egy magas kapu előtt, és belökte. Letudta a növények furcsa viselkedését egy fintorral, majd a folyosóra nézett, és várt.

Sun hátranézett. Nem volt ott senki, még a katonák sem követték őket.

– Amikor legutóbb eltűnt, meddig maradt láthatatlan? – vetette oda Sunnak.

A lány a fejét csóválta, és inkább a padlót nézte. Megint érezte, hogy a királyból áradó maró, keserű illat erősödik.

– Nem tudom pontosan, királyom. Legutóbb különváltunk, amikor a másik dimenzióban voltunk.

A király összeszűkítette a szemét, és felmordult:

– Te jártál az ő dimenziójában?

Sun meglepetten pislogott, de nem bírt sokáig az alvadtvér-színű, izzó pupillákba nézni. Érezte a királyból áradó száraz, forró, pusztításszagú hullámot.

– Ma reggel. Átrántott.

A király bevonult az ajtón.

– Kövess!

Egy terembe léptek, aminek a mennyezetéről megszámlálhatatlanul sok gyökér lógott le, és a közepén elhelyezkedő emelvényen egy régi, kiszáradt gyökerekből épült trónus fogadta a királyt.

Ahogy helyet foglalt benne, a szék életre kelt, bronzos ragyogása mindent beborított. A poros padló eltűnt, és a helyiség egy gyönyörű, karcolatokkal teli trónteremmé vált. Baloldalon fekete, sima fallal, amit Sun már ismert, a hotel felső emeletét is ezzel az anyaggal vonták be.

A király azonnal magához parancsolta Sunt, és lehúzta a jobbjáról a kesztyűjét. Minden irányból megvizsgálta a kisujját, meg is tapogatta, amitől Sunnak kedve lett volna elrántani a kezét, hiába áradt a királyból is az a bizonyos bársonyos meleg.

– Mit tapasztalsz, mióta meggyógyított? Érzékeny?

Sun tudta, hogy Arezra gondol. Megcsóválta a fejét.

– Magam is alig hiszem el, de olyan, mintha sosem sebezte volna meg. Teljesen meggyógyult.

A király rámordult, aztán idézett egy kupát, és Sunra bökött.

– Térdre!

Sun elhátrált, és letérdelt. A király valami elképesztően erős italt ivott, még a legalább négyméteres távolságból is érezhető volt csípős, mindent átható illata.

– Gyere elő, te cafat! Hallottad? – kiáltotta a férfi az emberek nyelvén. – Mire vársz? Egyszer úgyis felelned kell a bűneidért! Nem menekülhetsz örökké!

Sun megköszörülte a torkát, habár nem volt benne biztos, hogy illik.

– Mit akarsz? – förmedt rá a király.

– Odaát nincsenek hangok. Nem hallja.

– Érdekes – mondta a király, de ez úgy hallatszott, mint aki nem hisz Sunnak.

Vártak, miközben egyre feszültebb lett a légkör. A király keserű illata és a belőle áradó forróság fűtötte a kis teret.

Végül az uralkodó felhajtotta a kupáját.

– Mikor tűnt el pontosan a tressaiban?

– Mielőtt földet értünk volna.

– Gyenge. Deronald túl gyenge. Nem való királynak – jelentette ki undorodva.

Sun felpislantott rá. A férfi szemében néhány vörös szikra égett, a szájából füst gomolygott.

– Egy gyenge kolonc, aki még ahhoz sem elég bátor, hogy elém merjen állni.

Sun nyelt egy nagyot. Nem hitte, hogy Deron valóban gyáva lenne, de inkább elhessegette az ötletet, hogy a védelmére keljen. Deron egy démon, és jobb, ha nem folyik bele a királlyal való kapcsolatába, elvégre fogalma sincs, hogy működik az ördögöknél az apa-fia kapcsolat. Amúgy sem ártana, ha szenvedne egy kicsit… bár ezt csak szerette volna gondolni, mert valójában nem akarta. És azzal, hogy eltűnt az izzó, égető tűz a bőre alól, úgy tűnt, a rosszabbik énje is aludni tért. Már nem vágyott mások szenvedésére.

– Királyom… – köszörülte meg a torkát újabb tíz perc várakozás után. – Szólhatok?

– Szólhatsz, Sun – morogta a férfi.

Meglepte, hogy a keresztnevén hívja a férfi. Volt valami szörnyen ismerős abban, hogy Sunnak hívta, de nem tudta, hogy miért. Hirtelen elborította a verejték, mert olyan érzése volt, hogy ez már megtörtént. Felnézett a férfira.

A királyon nyoma sem volt a haragnak. Átnézett a feje fölött, vigyorogva bámult valamit. Sun hátrafordult, és Deron körvonalait vette ki. Ott állt, de csak a sziluettje látszott, és néha egy-egy testrésze.

– Nos, hallgatlak – dőlt hátra a trónusán a király, de közben le sem vette a szemét a szoba túloldalán rejtőzködő fiáról. Végleg eltűnt a haragja, majdhogynem jókedvűnek tűnt, ami ijesztőbb volt, mint amikor dühös.

Sun köhintett néhányszor.

– Szeretnék szabad lenni.

A király hirtelen felpattant, a kezéből egy korbács vált ki, és felé csattintott. A szögekkel teli bőrszálak egyenesen az éppen mögötte megtestesülő Deron nyakára tekeredtek, és a király előre rántotta a fiút.

– Mit csináltál már megint? – zengte mennydörgésszerű hangján, és fél kézzel áthúzta Sun feje felett a fiút, aki a trónusa lábáig repült. A király a hátába taposott, és verni kezdte a fából faragott ostornyéllel. Deronnak reccsentek a csontjai. A király lyukakat ütött a herceg hátába, akinek a csapásoktól szétrepedt a bőre, és ömleni kezdett a vére.

Sun azt hitte, hogy már eltávolodott tőle, hogy már nem érdekli. Mégis belesajdult a szíve a látványba. Kényszerítette magát, hogy ne álljon fel, hogy ne akarja megállítani a királyt, aki a démonok pergő, törökhöz és spanyolhoz hasonlító nyelvén kezdett el kiabálni a fiával. Próbált oda sem nézni, de képtelen volt elszakadni tőle.

A férfi a herceg lábfejét és térdét zúzta porrá a korbács végével, ami olyan volt a kezében, mint egy húsklopfoló. Deron mély levegőkkel tűrte az ütlegelést, és elviselte a szidalmakat. A király megfordította a herceget, majd a szarvánál fogva felemelte. A fiú nem ellenkezett, úgy lógott, mint egy élettelen bábu. Sun ismét megtapasztalhatta azt a mérhetetlenül erős, keserű, a torkát kaparó szagot, amitől megint köhögnie kellett.

A király a markába fogta a korbácsot, és a herceg gyomrába sorozott. Sun a szája elé kapta a kezét. Deron kocsonyássá vált belső szervei a hátán akartak átszakadni.

A lány fulladozni kezdett, aztán köhögni. A szeme könnybe lábadt, de nem tudta, hogy a levegőtlenség okozza, a király maró illata vagy a kínzás látványa.