PETŐFI SÁNDOR

A HELYSÉG KALAPÁCSA

***

AZ APOSTOL

Szerkesztő:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó: Pályázatfigyelés Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Hajmáskér, 2021

ISBN: 978-615-6377-32-6

Greenlight Könyvek

www.greenlightpalyazatok.hu

A HELYSÉG KALAPÁCSA

Hősköltemény négy énekben

Első ének

Szeretnek az istenek engem,

Rémítő módra szeretnek:

Megajándékoztanak ők

Oly ritka tüdővel,

Mely a csatavészek

Világrendítő dúlakodásit

Illendőn elkurjantani képes,

S melyet tőlem minden kántor irígyel.

És hogy férfi legyen,

Méltó e tüdőhöz,

Lön az égi hatalmak irántami hajlandóságából

A széles tenyerű Fejenagy,

A helységi kovács,

Vagy mint őt a dús képzeletű nép

Költőileg elnevezé:

A helység kalapácsa. -

Ti, kik erős lélekkel birván,

Meg nem szeppentek a harci morajtól,

Halljátok szavamat!

De ti, akiknek szíve

Keményebb dolgoknál

A test alsó részébe hanyatlik,

Oh ti kerűljétek szavamat!

*

„Ámen!” szólt az áhítat

Szent hangján

A menny szolgája; s az egyház

Négy fala, régi szokása szerint,

Komolyan mondotta utána, hogy: „Ámen.”

A nép pedig, amely esti imára

Gyűlekezett a szentegyházba, azonnal

Elhordta magát,

S egy-egy kancsó bor előtt

Otthon vagy a csapszék asztala mellett

Dícsérte az istent.

A becsukott templomban csend lett;

Nagyobb csend nincs a mocsárok partjainál sem,

Mikor a gém, bíbic s béka elalszik.

Csend vala hát;

Csak két éhes pók harcolt

Életre, halálra

Egy szilvamagon-hízott légy combja felett;

De, oh balsors! a combot elejték.

Egy egér fölkapta, s iramlott

Véle az oltár háta mögé

A tiszteletes reverendájába,

S lakomáz vala,

S a pókok szeme koppant.

Hah, de mi szörnyű zaj,

Mily lárma riasztja

Egyszerre az egyház

Temetői nyugalmát!

Mennydörgés?

Vagy kásának forrása fazékban?...

Nem!

Ott ember hortyog.

Ugy van! ez emberalak.

Egy zugban két öklére hajolva

Alszik... hanem íme fölébredt,

Miután elhortyantotta magát.

Ásít... szemeit dörzsölve körülnéz...

Lát és sejt... sejtése pogány.

Megy az ajtóhoz; megrázza kilincsét.

És rázta hiába.

Éles eszével

Átlátta azonnal

A dolog állását,

És ezt mondotta: „Bezártak.”

S még egyszer mondotta: „Bezártak.”

Azután, mint férfihoz illik,

Téged híva segédül,

Lelki jelenlét!

S kére: ne hagyd el.

S te nem hagytad el őt.

Védő szárnyadnak alatta

Ily gondolatok születének

Nem tökkelütött koponyájában,

Mialatt orrát mutató ujjára tevé:

„Hogy szabadúljak?

Kiabálni potyára.

Valamint a puskagolyóbics

Kétannyira nem megy,

Mint amennyire megy:

Szintugy az emberi hang.

Igy hát hahogy orditanék is:

Meghallani nem volnának

Képesek a falubéli fülek,

Mert innen a helység

Majd félórányira fekszik

Lenn a völgy tekenőjében. -

Leugorjam az ablakon által?

Az igaz, gyerkőce-koromban

A cseresznyefa legtetejéről

Gyakran ugortam alá,

Ha csősz-szagot érzék.

De az régen volt. Már az idén

A negyvenedikszer

Értem meg a krumplikapálást.

Lelkem hüvelyét

A férfiuság kora

Megnehezíté;

S ha leugornám:

Nyakamat szegném,

Vagy más bajom esnék.”

Igy főzte a gondolatok seregét

Feje bográcsában

A bölcs férfiu, aki

Az idén már negyvenedikszer

Éré meg a krumplikapálást.

Ezután folytatta tünődve:

„Mást kell kitalálnom...

Vagy itt húzom ki az éjet,

S ez nem lesz módnélkűli mulatság.”

S komoran nézett a híg levegőnek

Egy pontjára,

Miként a gólyamadár néz

Fenekére a tónak,

Mikor a prédát lesi, mellyel

A kémény tetején

Várakozásba merűlt fiait

Megvendégelni akarja.

„Megvan... ahá, megvan!” rikkanta,

S komoly orcájára derű jött:

Mint kiderűl példának okáért

A föld, mikor a nap

Letépi magáról

A felhők hamuszín ponyváját;

Szintén így kiderűl

A sötétlő konyha is éjjel,

Ha kólyika kezdi gyötörni

A mopszli-kutyácskát,

S a tekintetes asszony

Réműlve kiált

A cselédi szobába:

„Panni te! kelj fel,

Rakj tüzet, és melegíts téglát...

De szaporán!”

Panni pediglen

Föltápászkodik... egy-két

Botlásnak utána

Kijut a konyhába... kovával, acéllal

Meggyujtja a taplót,

Taplóval a kéngyertyát,

Kéngyertyával a szalmát,

Szalmával a fát,

Hogy téglát melegítsen

Hasacskájára a mopszli-kutyának.

Mondom: valamint ilyenkor

Kiderűl a konyha sötéte,

Úgy oszlott a ború

Hősünk komor orra hegyéről,

Midőn e szót ejtette ki: „Megvan!”

S a kiváncsi világ azt kérdi: mi van meg?

Hegyezd füledet,

Kiváncsi világ!

Lantom neked elzengendi: mi van meg.

S ha ekkorig aggodalommal

Néztél hősünk sorsának elébe,

S netalántán arcodat

Érette a búnak könnye füröszté:

Most már szemeid pilláin

Az öröm könnyének

Gyöngye ragyoghat,

Mint fekete átila-dolmányon

A csínos ezüst gomb -

Mert megvagyon a szabadúlás terve,

Jeles terv! illő

Ily okos emberhez.

„Sikerűlni fog, és sikerűlnie kell!”

Mondá a szentegyházi fogoly diadalmasan.

„A toronyba megyek fel,

És a toronyablakon által

Leereszkedem

A harang kötelén...

De ha megkondúl?

Majd úgy intézzük a dolgot,

Hogy szólni ne tudjon:

A kötél jó hosszu.”

Mig a bölcs férfiu tervét,

Leleményes eszének

Fényes tanuját,

Teljesülés koronázza:

Pihennénk tán egyet - aztán

Uj erővel

Térjünk a tettek más mezejére.

Második ének

Regényes domb tetejében

A helység nyúgati részén,

Honnan faluszerte

Legjobban látni sarat, port,

Már mint az idő járása vagyon; -

Mint mondom: a helység

Nyúgati részén,

Környékezve csalántól

S a növények több ily ritka nemétől,

Áll a díszes kocsma, amelyet

Sajátjának nevez

Isten kegyiből

És egykori férjének szorgalmából

A szemérmetes Erzsók asszony...

Mint őt nevezék.

Lantom, kegyes égnek ajándoka! zengd el:

Honnan ez elnevezés.

Erzsók asszonyom ékes,

Holdkerek arculatán, - hol még csak

Ötvenöt év lakozik, -

Örökös hajnalnak

Pirja dereng.

S innen ez elnevezés.

Vannak ugyan, kik

Állítni merészek,

Hogy Erzsók asszonyom arcát

Nem a szende szemérem,

Hanem a borital festette hasonlóvá

A hajnali pirhoz.

De ezek csak pletyka beszédek;

Mert Erzsók asszony nem is issza a bort...

Csak ugy önti magába.

Ilyen a rágalom aztán!

Oh, ez előtt nincs

Szentség a föld hátán,

A legszűzebb ártatlanságnak

Tiszta vizét is

Bémocskolja iszappal,

A hóra sarat hány,

És... de hová ragadál?

Oh felhevülésnek

Gyors talyigája!

Vissza tehát

A szemérmetes Erzsók

Ötvenöt éves bájaihoz.

Bájos vala ő!

Mint a pipacsból

Font koszorú,

Vagy mint a bakter dárdájába ütődött

Éjjeli holdsúgár,

És ennek okáért

Látogatá őt

Az egész falu népe

Oly szorgalmatosan;

Elannyira, hogy

Be se’ nézett más kocsmába...

Az igaz, más kocsma nem is volt

A faluban.

Ide járt hát

A falu népe, kivált

Vasárnapi délnek utána,

És nagy mértékben vígadozott,

S a vígadozásnak

Végéről szó sem volt,

Mig a kisbírói tekintély

Tudtokra nem adta

Szívreható mogyorófa-beszéddel,

Hogy már hazamenni tanácsos.

Ma is így megy

A szemérmetes Erzsóknál.

Az isteni tisztelet elmúlt,

A csapszék népesedik,

Valamint a mezőség,

Hol a tehenek csordája legel,

Megnépesedik

Kétszárnyú seregélyekkel

A nyári napoknak

Forró idejében.

Jelen volt

Közepette a vendégek seregének

A helybeli lágyszivü kántor,

Torkának szárazságával

S szerelemvágyas kebelének

Tengerkínjaival.

Őt ugyanis

A szemérmetes Erzsókért

Öröműző lángok emészték,

Mint a vér rozsdája emészti

Ólmos fütyköseinket, amikkel

Tisztújítási csatákban

Egymást simogatjuk.

Ki vetemednék

Bámúlatra tehát,

Hogy ő egyikével

Feje ablakinak

Le-lenéz a folyó bor

Billikomába:

A másikkal azonban

Andalgva mereng

A szemérmetes Erzsók

Kellemes arcán.

Nem maradott el

A béke barátja

Bagarja uram sem,

A csizmacsinálás

Érdemkoszorúzta müvésze.

Méltóságos termetü férfi.

Majd akkora volt ő,

Mint a bajúsz orrának alatta.

Oldala mellett

A bort szörpölte Harangláb,

A fondor lelkületű egyházfi,

Ki, mikoronta Bagarja uram

E kérdést terjesztette elébe:

„Hát Fejenagy koma hol lehet?”

Így hallatta a választ:

„Ott van, ahol van;

Hanem itten nincs... s ma alig lesz.”

S miután ezeket mélytitku ajakkal

Elmondotta: kiprémzé

Szája vidékét

Sátáni mosollyal.

Bagarja uram pedig űle,

S olyformán néze szemével,

Mint nézni szokott a halandó,

Ha nem érti a dolgot.

S vala még több érdemteljes egyén

A vendégek koszorújában.

Megnyílt akközben az ajtó,

S lett széles az ő nyílása,

Mint szája a helybeli kántornak,

Mikor éneket énekel

A soksípú orgona mellett.

S ki volt, ki az ajtót

Kinyitotta imígyen?

Ha a hagyomány állításának

Hinni szabad:

Nem más, mint a vitéz Csepü Palkó,

A tiszteletes két pej csikajának

Jókedvű abrakolója.

Jöttek nyomban utána

A hangászkarnak tagjai hárman:

A kancsal hegedűs,

A félszemü cimbalmos

S a bőgő sánta huzója -

Mind ivadéki

A hősi seregnek,

Mely hajdan Nagy-Idánál

A harci dicsőség

Vérfestette babérját

Oly nagyszerüen kanyarítá

Nem-szőke fejére

S nem-szőke fejének

Göndör hajára.

A kancsal hegedűs,

A félszemü cimbalmos

S a bőgő sánta huzója

Föltelepűlt kényelmesen

A kemencének tetejére; miközben

Vitéz Csepü Palkó,

A tiszteletes két pej csikajának

Jókedvű abrakolója,

Így adta bizonyságát

Ékesszólási tehetségének:

„Bort!”

Fölfogta azonnal

A szemérmetes Erzsók

E szónoklat magas értelmét,

S eszközlé annak teljesülését

Nem fontolva haladván.

Miután a vitéz Csepü Palkó

Az orra alatti nyiláshoz

Emelte a kancsót,

És miután mértékletesen

Egyet kortyanta belőle:

(Körülbelül annyit,

Amennyivel öt vagy hat ürgét

Lehetne kicsalni lyukának

Mélységeiből,)

Annakutána

Fölnéze az ég tájéka felé -

A kemencetetőre,

S ilyféle szavakkal

Terhelte meg a levegőnek

Könnyű szekerét.

Hogy szállítná azokat

A derék hangászi fülekbe:

„Húzd rá, Peti,

A fűzfán fütyülődet is,

Aki megáldott!”

S Peti nem késett,

A háromság más ketteje sem.

Cimbalom és hegedű és bőgő

Hangot adott...

Jaj de mi hangok ezek! -

Ezeknek hallata visszaidézi

Tündérhatalommal

Emlékezetembe

Éltem legszebb idejét,

A gyermek-időt.

Látom, mint játsztam öcsémmel

S kis házi kutyánkkal.

Aztán a kutyát elvette öcsém,

Én meg nem akartam od’adni,

S így hajba kapánk.

Mi jött ki belőle?

Az jött ki belőle,

Hogy a zajra apánk kirohan,

Nálunk terem, és mindkettőnket

Jól megnadrágol.

Azalatt a kutyát mi elejtők,

S ráhágtunk farka hegyére.

Mikor e percben mindhárman

Összevisítánk:

Ez összevisítás

Alig lehetett szebb,

Mint a Peti és két társa zenéje.

És lett a zenére

A szemérmetes Erzsók

Teremében nagy vigalom.

Mindennek előtte

Összeütötte bokáját

Vitéz Csepü Palkó,

A tiszteletes két pej csikajának

Jókedvű abrakolója.

Követé e csáberejű példát

A többi legénység,

Béhurcolva szelíden

Egy pár fürge leányzót,

Kik eddig az ablakon által

Kukucskáltak kandi szemekkel,

S kiknek már viszkete talpok

A táncnak vágya miatt,

Hallván a mennyei báju zenét.

S kóválygani kezdtek

Mindnyájan a tánc gyönyörében,

Mint aki nadragulyával

Füszerezte ebédjét.

A lábak dobogása pedig

Rendes vala,

Mint ama zaj, mit

Néha a tiszteletes hall,

Mikor űl a biblia mellett,

S olvassa nagy elmerüléssel;

És amely zajra imígyen

Teszi megjegyzését

Jámbor szívvel:

„Oh az a Palkó

Istentelen ember!

Megint nyaggatja csikóimat,

A szegény párákat,

Korbácsa csapásaival.”

Míg ily események

Gazdagiták a világ történeteit

A kocsmaterem közepén:

Szélről a béke barátja