Aradi Péter

A csend,
amire vágytál

— részlet —

KALLIGRAM

Copyright © Aradi Péter, 2022

ISBN 978 963 468 373 5

1.

Mások öngyilkossággal próbálkoznak, mi főzőtanfolyamra jelentkeztünk. Négyhetes koreai főzőtanfolyamra a Koreai Központba. Olyan időket éltünk, amikor mindenki elkezdett baromira érteni az ételekhez, és mindenben az ötödik ízt, az umamit kereste. Minden a főzésről szólt, a kereskedelmi csatornák főzős tehetségkutatókat adtak, a youtuberek folyamatosan ételtesztekről forgattak, a konyhák, az éttermek lettek az új szentélyek, a szakácsok pedig az új istenek, de minimum kurva nagy sztárok. Úgy voltunk vele, hogy megpróbálkozunk ezzel a főzőtanfolyammal, hátha megtaláljuk az élet értelmét. Hiába ért véget a tél, és köszöntött be a tavasz, sok jóval az sem kecsegtetett. Majdnem húsz évvel voltunk a Világkereskedelmi Központ elleni terrortámadás és tíz évvel a gazdasági világválság után, a világ pedig nemhogy összeszedte volna magát, csak még jobban szétesett. És hol volt, hol nem volt, ebben az eszét vesztett világban is volt egy apró ország – ahogy a lakói szerették mondogatni: Európa szívében –, ami a többieknél is jobban megrogyott.

A tizennégy-tizenöt éves énem tuti leköpött volna, mert időnként politikusokkal és politikával is foglalkoztam, de ha volt valami, ami a főzésnél is undorítóbban betüremkedett az életünkbe, akkor az a politika volt. Ha kiléptél az utcára, mindenhol hányás plakátokat, politikai hirdetéseket láttál, ha bekapcsoltad a tévét, mindenhol ótvar politikai, más néven társadalmi célú hirdetések futottak, és állandóan visszataszító híradórészletek szakították meg a filmeket, sportközvetítéseket. Ha felmentél a netre, mindenhol ugyanazokat a cikkeket láttad, amik ugyanazokról a tetű alakokról szóltak. Vagy arról akartak meggyőzni, hogy háborúban állunk, vagy arról, hogy minden a legnagyobb rendben van. A kettő között nem létezett semmi. Az állandó ellentmondásokba pedig belecsavarodhattál. Gennyes dolog volt, na. Ezek után, mit tippelsz, miről beszélgettek az emberek? Hát, politikáról. Az egykor kedvesen együgyű országból a világ egyik legfrusztráltabb és legnyomasztóbb helye lett, ahol a sikertelen hülyék, az ország jelentős része, ahelyett hogy szembenézett volna a gyengeségeivel, mindig másokat okolt. Azzal vakítottak minket, hogy szabadságharcos nemzet vagyunk, de hát, itt alig néhány felkelés volt, ráadásul azokat is egytől egyig elbuktuk.

Szóval Gabi meg én végül csak megpróbálkoztunk a főzéssel. A családunkban zsíros, nehéz ételeket szoktunk meg. Egy főzőműsorban tőlünk úgy vágtak volna ki mindenkit, ahogy kell. Aztán anyám kitalálta, hogy éljünk egészségesebben. A csirkén kívül minden húsfélét kitiltott a konyhából. Apám amúgy is folyton kiborult, ezen is ment a hiszti. El is váltak, anyám meg, mintha csak erre várt volna, áttért a húszabáló paleolit diétára. Itt engem is elvesztett. Maradtak az olcsó pizzaszeletek, a gírosz és a gyorséttermek. Nem hagyhattam, hogy az ízfokozók eltűnjenek az életemből. Ízek, ízek, ízek, töprengtem el, vajon érzem még őket, vagy ez is csak illúzió?

Nehezen mozogtunk a konyhában, Gabinak a válla és a háta fájt, mert előző este beleszállt egy vitrinbe, nekem a késsel akadt gondom, alig tudtam felvagdosni a zöldségeket. Végül a bulgogi és a bibimbap is rendben elkészült, mi meg álltunk a konyhapultok mellett, és tömtük magunkba. Amikor megkérdezte a cuki koreai tanárnő, kérünk-e műanyagdobozkát, hogy vigyünk a barátnőinknek vagy a családunknak is belőle, csak zabáltunk tovább. Valahol azt olvastam, nincs szomorúbb látvány a magányosan étkező amerikaiaknál. Nem szállt le egy kurva angyal sem közénk, nem jelent meg a Mindenható, hogy utat mutasson, mégis, amikor felnéztem a tálamból a Gabira, ahogy pálcikákkal tolta magába a kaját, arra gondoltam, hogy lehetne rosszabb is. Egy szezámmagos húsdarabot céloztam be, de ahogy finoman rászorítottam, a fájdalomtól megremegett a kezem, és szétcsúsztak a pálcikáim.

2.

„Adj már egy cigit” – fordultam a Gabihoz. „Mi, de hát most adtam.” „De elszívtam. Adj már légyszi még egyet!” „A kurva anyád, mi lenne, ha vennél végre egy dobozzal? Na?” Nem szóltam semmit. Csendben néztük egymást. „Na jó, baszd meg, itt van, de legközelebb húzd le a Robit” – mondta megenyhülve, egy haverunk felé bökött, és odanyújtotta a dobozt. Kivettem egy szál cigit, jól leszívtam az első slukkot, aztán visszafordultam a Duna-part felé. Egy illegál buliban voltunk, amit abban a különös Belgrád rakparti házban tartottak, aminek a földszintjén korábban egy melegklub működött, a legfelső szintek homlokzata pedig tiszta üveg. Innen tök szépen be lehetett látni a Gellérthegyet, a Citadellát, a Szabadság hidat. Alig vártuk már, hogy bevegyük az első ekiket, toporogjunk bent egy kicsit, aztán csak álljunk az ablakban, és csorgó nyállal nézzük a panorámát. Korán érkeztünk, még csak most hordták fel a söröket a lépcsőn, úgyhogy elhatároztuk, elnézünk még a közeli kocsmiba, és felugrunk a Dalmához, hogy bevásároljunk az estéhez. Tudta, hogy jövünk, szóval nem aggódtunk, hogy eki nélkül maradunk.

„Mennyit fogsz ma tolni?” – kérdezte Dalma, amikor ott álltunk a nappalijában. Másoknak előre le kellett adni a rendelést, minket szeretett, mi jobb napokon válogathattunk is. „Nem tudom – kezdtem bizonytalanul – talán egy felet.” „Na, menj a picsába” – kapta fel a fejét Gabi. „Rendelj csak szépen, tőlem ugyanis nem kapsz egy negyedet sem” – tette hozzá. „Szóval, hány bogyesz lesz?” – kérdezte megint a csaj. „Mit mondtál, milyen ekik ezek?” – kérdeztem vissza. „Semmi durvulás, érteni fogod, amit mondanak, sőt, még beszélni is fogsz tudni.” Ha valakinek, akkor Dalmának lehetett hinni. Ha kellett volna, a szemünk előtt leteszteli a cuccot a folyadékjaival meg az indikátor papírjaival, de erre nem volt szükség. Régóta csinálta már, megbízható beszállító volt, ha pedig véletlenül mégis szart adott volna el, még a pénzt is visszaadta volna. A legjobban működő kapitalista dolog ez, a forrás, a díler és a fogyasztó is jól akar járni, szóval senkinek nem érdeke, hogy átverje a másikat. A legtöbb szert persze még mindig az utcán tesztelik, de mondom, Dalmánál nem kellett semmitől tartanunk.

„Akkor legyen három eki” – válaszoltam kicsit elgondolkodva. „Max marad máskorra is” – tettem hozzá, mire Gabi azonnal felnevetett: „Hát persze, hogy marad”. Ő is vett három ekit, de mondtam, hogy hagyja csak, és nyúltam is a zsebembe, hogy kifizessem. Hirtelen nem tudnám megmondani, hány balhén voltunk túl, de jól esett, hogy egy marék tíz- és húszezrest rántottam ki. Ha valaminek, akkor a fűnek és az ekinek az elmúlt tíz évben tuti, hogy egy fillért sem változott az ára. A hat eki simán kijött 15 ezer forintból, mivel viszont Dalmáról volt szó, aki azontúl, hogy mindig a legjobbat szerzi be, általában aprócska bugyikban, atlétákban és vodkaszódákkal vár minket, adtam egy húszast. „Mondanám, hogy maradjatok, de nekem is dolgom van, szóval kopó, srácok” – szólt Dalma. Nem is vitatkoztunk. „Hogy ennek a csajnak milyen segge van, baszki, komolyan, az eszem megáll” – üvöltötte Gabi, ahogy szaporáztuk lefele a lépcsőházban. „Ne is mondd, haver, ne is mondd.”

Az utcán elfeleztünk egy ekit, aztán siettünk a buliba, mert tutira vettük, hogy azóta már beindult. A földszint akár egy horrorfilm díszlete is lehetett volna: a pult letakarva, a csillár letakarva, az egykor rikító, színes csempék elkoptak, a félemelet egykori vibráló, zöld karzata szintén megkopott. Épp csak annyi fény szűrődött le föntről, hogy ne essünk át egymáson. A csigalépcső pedig olyan szűk volt, hogy csak akkor indulhattál fel, ha biztos voltál benne, hogy lefele nem jön senki.

„Hát mi van veletek?” – üvöltötte Anna, ahogy meglátott minket felbukkanni a lépcsőfordulóban. „Hé, ti már bevettetek valamit?” – látta, hogy kitágult pupillákkal érkeztünk. Kiderült, hogy akik kísérték, hamarosan továbblépnek, de ő szeretne maradni, úgyhogy ránk volt utalva. „Ne siessetek már, ha ti előbb beálltok, mit fogok itt csinálni” – kérdezte kétségbeesve. „Szerintem elég jól feltalálod magad, én legalábbis nem féltelek” – flegmázott Gabi. Nem sokkal később már minden úgy volt, ahogy elterveztük, az üvegfalak előtt álltunk, és néztük a Duna-partot Annával kiegészülve. „Csajod megvan még?” – fordult Gabihoz. „Vagy két hete szakítottunk” – válaszolt Gabi. „És veled mi van, Dénes?” – kérdezte. „Semmi. Nem tudom, valami mindig van” – vonogattam a vállam. Néztük a tájat, mielőtt szétfolyt volna, azon gondolkodtam, hogy amióta az ember az eszét tudja, az élete értelmét keresi, aztán itt vagyunk mi, a következő szint, a valódi X-menek, akiket ez az egész már egyáltalán nem érdekel.

3.

Nem szerettem reggel kikelni az ágyból, sokáig csak ültem a szélén, a tenyerembe temettem az arcom, és igyekeztem nem arra gondolni, tuti, hogy valaki egy percen belül felbassza az agyam, ahogy kilépek az ajtón. El sem kellett hagynom a lakást ahhoz, hogy elfogjon az undor. Elég volt felmennem az Instára, és végigpörgetnem, hogyan pózol minden szerencsétlen a vacsorájával. „Neked is sikerült eljutnod Horvátországba, hogy rohadnál meg.” Ott álltak szerencsétlen ismerőseim egy dohos, kétcsillagos szálloda előtt, amiről hullott a vakolat, és úgy csináltak, mintha Nizzában lettek volna. És láttam rajtuk, hogy nem viccelnek. Nem sokkal később pedig úgy álltak be egy pláza elé leparkoltatott reklámautó elé, mintha most nyerték volna meg. „A kurva anyátokat.” A harmadik képen egy hatalmas tengergyümölcsei tálat tartottak maguk előtt, miközben tudtam róluk, hogy a pisztrángról is leszedik a ropogós bőrt, a pisztrángról, baszki, mert annyira utálják a halat. Egy másik ismerősöm közben a legújabb futócipőjével pózolt, miközben soha nem tett meg gyalog két kilométernél többet. #fitstagram, #motivation, #beastmode, #runaddict.

Amikor aztán kiléptem az ajtón, rögtön tudtam, az ingyenes Spotify a világ gecije lesz velem, és az utazás negyven perce alatt egyetlen számot se fog magától beadni, ami egy kicsit is passzolna a reggelhez. Mindig elhatároztam, hogy előfizetek, aztán valahogy mindig elfelejtettem. Utáltam azokat, akik vánszorogva haladtak az utcákon, mintha semmi dolguk nem lenne, utáltam a babakocsival közlekedő fiatal anyákat, akik mindig úgy beszélgettek egymással, hogy keresztben elállták az egész járdát. Aztán, amikor morogva beelőzted őket, akkor még ők háborogtak. Na de kérem, kifingtam ezt a gyereket, megváltottam az életem, nekem innentől mindent szabad. Nekem mindenre van kifogásom.

Kibírhatatlan tumultus volt reggelente a BKV-n. Amikor a szülők iskolába vitték a gyerekeiket, képtelenek voltak rászólni a rohadt kölykeikre, hogy vegyék le azokat a rohadt táskáikat, és bár még csak a tavasz közepén jártunk, máris mindenki bűzlött. Bűzlöttek a dagadtak, mert patakokban folyt róluk az izzadtság, bűzlöttek a véznák, mert tövig nyomták a dezodor fejét, bűzlöttek az idősek, csak mert ők mindig bűzlenek, és bűzlöttek a tátott szájjal nevető gyerekek, kirohadt tejfogakkal. Nem értettem, hogy azok, akik felszállnak egy buszra, egy istenverte villamosra, miért állnak meg rögtön az ajtóban, miért nem tudnak legalább egy kicsit beljebb menni, hogy mások is elférjenek.

Utáltam az autósokat is, akik állat módjára vezettek, és képtelenek voltak elsőbbséget adni, sőt, már előre dudáltak, amikor megközelítetted a zebrát, vagy azokat, akik folyton azt hitték, azt a sárgát még elérik, és az autójuk szele lobogtatta a pólódat, úgy húztak el néhány centivel előtted. A taxisokat persze a többi autósnál is jobban gyűlöltem, gondolom, mondanom sem kell, miért. Utáltam az irodai liftet, mert tetű lassú volt, és folyton várakozni kellett rá. A három liftből ráadásul egyet mindig kiakasztottak, mert valami bazi rejtélyes munkát kellett valamelyik emeleten végezniük. Agyfaszt kaptam azoktól, akik így is képesek voltak kiállni az ötperces várakozást, hogy utána az elsőn rögtön kiszálljanak. Hé, ember, ott a kurva lépcső, használd azt, azért van. Utáltam azokat, akik hétfőn beálltak az iroda közepébe, és megkérdezték, milyen volt a hétvége. És mindig volt valaki az irodában, aki rögtön rávágta, hogy jó volt, jó volt, csak rövid volt. Hát ennyi. Gyors mentőkérdés, mikor menjünk ebédelni? A menzán persze mindig kevesebben dolgoztak, azok is feketén, úgyhogy minden nap az udvaron állt a sor vége.

A postaládám mindig tele volt, hazaérve, ha akartam volna se, bírtam volna kitépni a leveleket a szórólapok, katalógusok, prospektusok és a kerület betuszkolt, agyhalott havilapja miatt. Igaz, a kulcsát is régen elvesztettem, az én hibám, biztos be voltam baszva. A ház dögrováson volt, két csőtörés után csúnyán megdőlt. „Jahajj, hallja, fiatalember, lehet, hogy nem csinált valami nagy vásárt ezzel a lakással” – szólt oda nekem az egyik nyugger szomszéd. Nem, baszod, tényleg nem. És hát, igen. Tudod te, kik a legrosszabbak az összes létező közül? Nem fogok meglepetést okozni: a nyugdíjasok. Hogy lehet mindegyik ilyen kibaszott okos meg önző, állatiasan agresszív, de közben azért önérzetes és sértődékeny is? Addig-addig kerülgettek, amíg ki nem szívták az életerődet, mint a dementorok a Harry Potterben. Ott teremtek, ha okosat kellett mondani, ott teremtek, ha sóhajtozni kellett, mindig ott álltak melletted, benne az aurádban, hogy folyton viszketned kelljen tőlük. Hazamegyek a kurva meló után, és mit mond: hát nem biztos, hogy akkora vétel volt a lakás. Beszarok.

4.

„Mert otthon ülni jobb lett volna?” – kérdezte az egyik haverom, amikor megjegyeztem, hogy halál feleslegesen jöttünk ki a tüntetésre. Hogy miért tartottak tüntetést? Őszintén mondom, fingom nem volt már. Én csak annyit láttam, hogy mindenki nagyon szeretett volna valamit, de ötlete sincs, hogy mit, és ha mégis kapiskálta, hát elképzelése sem volt, hogyan kezdjen hozzá. Mintha mindenki másoktól várta volna, hogy nekikezdjen a megvalósításnak. Annak ellenére is kinéztük, hogy tudtuk, hogy a vége mindig ugyanaz: mindenki tök csalódottan lézeng a Kossuth téren, vagy megindul valami menet föl-alá a városban, amíg az utolsó ember is meg nem unja a dolgot. „Nem tudom, haver, nem tudom” – motyogtam. Igaz, véletlenül, de ott voltam, amikor 2006-ban könnygázzal oszlatták a tömeget. Na, akkor érezni lehetett a dühöt, nyilvánvaló volt, hogy az az este előbb-utóbb bekerül a tankönyvekbe, és persze megismertem azt is, milyen, amikor a könnygáz marja az ember szemét. Ott voltam akkor is, amikor a netadó ellen tüntettek az emberek, tízezrek vonultak az utcákon. Világos volt, miért vagyunk ott, mi ellen vagyunk ott, és hogy a kormány terve nagyon nem frankó. A tervek – legalábbis, amik hozzám eljutottak – most se voltak frankók. De az se kevésbé béna, ha senki nem tudja megmondani, legjobban mi is kúrja föl az agyát. „Hát, hát minden” – mondta a haverom.

Egyébként nemcsak nálunk tüntettek, hanem a világon szinte mindenhol, tényleg úgy tűnt, mintha mindenki meg lenne bolondulva. Néztem a netet, tüntetések voltak Jordániában a kormány megszorító intézkedései ellen, tüntetések voltak Grúziában, hogy a kormány hagyja békén a bíróságokat, tüntetések voltak Németországban egy mocskos szélsőjobbos párt ellen. Meg Franciaországban, Örményországban, Szerbiában, Indiában és még legalább egy tucat helyen. Ezeket a magam részéről le is szartam amúgy. Engem csak az zavart, hogy a kormány mindenbe beleugatott. Ők döntötték el, hol vehetünk cigit, hogy melyik kerületben meddig lehet bulizni. Bosszantott, hogy abban a kórházban, ahol apám meghalt, nem tudják lefesteni a falakat, mert nem kapnak pénzt, sőt, még vécépapírt se. Az öregnek nem volt szerencséje, bár piszok jó orvos műtötte, a felépüléséhez nélkülözhetetlen gyógyszereket már nem tudták beszerezni, nővérek alig voltak az osztályon, és az orvosnak se maradt ereje, hogy állandóan vele foglalkozzon. Egyik este úgy feküdtem le, hogy tudtam, reggel sietnem kell, mert utoljára látom életben. A villamos viszont lerohadt, rohantam, de 10 perccel így is lekéstem a halálát.

Hogy mi várt volna otthon? Az új Doomot nemrég harmadszor is kijátszottam, a multiplayer rész meg rohadtul nem nyűgözött le, végeztem a God of Warral is, és hiába tudtam már akkor, hogy megválasztják az év játékának, abban is biztos voltam, hogy soha többet nem fogom elővenni. Ha nincs az egész, csak feküdtem volna a kanapén, és kapcsolgattam volna a tévét. Ha elcsípem a Columbo ismétlését, azzal már meg is oldódik a délután. Utána mondjuk egy kicsit szarul éreztem volna magam, de hát mégis, mit csináljak, ha egyszer semmiben nem látok fantáziát. Azt hiszem, később beizzítottam volna a pornóoldalakat. Ha találok egy király anya-lánya jelenetet, azzal általában egészen jól elcsillezek estig. Aztán átjött volna az egyik haverom, mondjuk a Robi, sütöttünk volna space cake-et, nevetünk, megnézzük az Ötven első randit, amin bezuhantunk volna, és belátjuk, hogy az életnek kell, hogy legyen egy mélyebb értelme. Aztán csak hallgattunk volna egészen addig, amíg a Robi meg nem kér, hogy fordítsam már kicsit át a fejét a másik oldalra, mert teljesen lezsibbadt, és képtelen megmozdulni. Én persze készségesen segítettem volna.

Egy kicsit még tipródtunk a Kossuth téren, aztán beugrottunk az egyik közeli kocsmába, ennyire emlékszem. Másnap enyhe fejfájással ébredtem. Ki volt száradva a szám, forgott a szoba. Az ágy mellett tapogatóztam, megvan-e a mobilom. Elmagyarázhatatlan az öröm, amikor egy-egy átpiált este után kitapintom. Mondjuk azt, hogy ezúttal is eléggé megkönnyebbültem. Több mint tucat mobilt elhagytam, és gyűlöltem az állandó utánajárást. „Élsz, haver?” – írta Robi. „Élek, öreg, miért ne élnék?” – írtam vissza. „Hát, nem tudom. Arra emlékszel például, hogy a Tokaji borozóból visszamentünk a térre, és te elkezdted lerugdosni a facsemeték tartógerendáit?” „Ööö, hát erre pont nem.” „Akkor gondolom, az sincs meg, hogy amikor odajöttek a készenlétisek, először le akartak fogni, te meg valamit halandzsáztál nekik, hogy megérted őket, szar úgy dolgozni, hogy soha nem látják a túlóra-pénzt, aztán a vége az lett, hogy együtt ugráltatok?” „Figyelj, hazudnék, ha azt mondanám, hogy megvan.” „Utána aztán teljesen kezelhetetlenné váltál, berohantál egy vadidegen udvarba, de kijönni már nem tudtál, és öt percig rángattad a rácsot, mire kivezettelek ott, ahol bementél.” Nem, semmi nem volt meg ebből. Hát, mégsem volt teljesen hiábavaló az este.

5.

„Hiszek Magyarországban – mondta Gabi röhögve –, vagyont szereztem ebben az országban” – folytatta, aztán szívott egy slukkot. „A rohadt élet, milyen király kis füvecske ez” – jegyezte meg. „Mit mondtál, honnan szerezted?” – kérdezte Robit. „A neten rendeltem. Amióta ezek a kurva albánok megjelentek a pékségeikkel, és átvették a piacot, nem lehet Budapesten rendes füvet szerezni, csak szintetikus szarokat, meg olcsó dizájnerdrogot” – magyarázta. A Citadellánál álltunk néhányan, és a várost néztük. „És mit kell ahhoz csinálnod, hogy ilyen cuccot tudjál rendelni?” – kérdezte a Gabi. „Letöltesz egy Tor nevű programot, váltasz kriptovalutát, aztán felmész a dark webre, és azt választasz, amit csak szeretnél.” „Ilyen egyszerű lenne?” „Magyar kártyával nem könnyű kriptót venni, tízből kilenc oldal visszadob, de találtam egyet, ami 15 százalékos tranzakciós díjért cserébe hajlandó volt elfogadni.” „És utána?” „Utána minden olyan, mintha az Ebay-re mennél fel. Vannak eladók, akik bizonyos európai országba nem küldenek, de leginkább Olaszország, Görögország és Hollandia szokott tabu lenni.” A Gabi elmélyülten hallgatta, nézegette a cigit, aztán beleszívott egy mélyet, és adta tovább.

„Szóval visszatérve, értitek, minek rinyál mindenki, hogy nincs meló. Magyarország csodálatos hely, a lehetőségek földje. Nézzétek meg Dénest – bökött felém vigyorogva –, soha életében nem csinált semmit, de azt olyan kurva jól csinálta, hogy nem győzik előléptetni. Kinek is ültél be most a helyére?” – kérdezte. „Fogalmam sincs, de biztos értett hozzá, ha el kellett távolítani az állami gépezetből.” „És akkor most mit is csinálsz?” – kérdezte megint. „Elképzelésem sincs. Azt hiszem, a hungarikumokat meg Magyarországot népszerűsítjük, de tök fals számokkal dolgozunk, azokból aztán rossz következtetéseket vonnak le, szóval tök mindegy, miket írunk, milyen kampányokat indítunk, szar lesz az egész. Egy merő hazugság.” „De megéri csinálni?” – kérdezte megint. „Hát, most mit mondjak, megéri” – vágtam rá. „Hetente egyszer minden melóhelyen dührohamot kap az ember, akkor már nem jobb, ha a fennmaradó időben nem csinálsz semmit, és ki tudod heverni?” – hozzám ért végre a cigi, és igen, meg kellett állapítanom, hogy tényleg kurva jó fű került bele. „Ha legközelebb rendelsz, vegyél már nekem is öt grammot, majd megadom” – mondtam Robinak.

„Kitaláltam amúgy, baszki” – folytatta Gabi. „Tényleg a miniszterelnök a legnagyobb magyar. Próbálja sütögetni a pecsenyéjét, ügyeskedik ezerrel, aztán amikor fülön csípik, akkor először hadovál összevissza, másokra mutogat, mint egy kisiskolás, aztán felháborodik, és addig-addig hepciáskodik vöröslő fejjel, amíg inkább rá nem hagyják az egészet, mielőtt felrobbanna” – magyarázta. „Aztán meg van lepődve, ha nehezen engedik oda a többiek az asztalukhoz, mert azt is nehezen tudják elképzelni róla, hogy tud késsel-villával enni.” „Meg aztán – kezdtem én, miután kifújtam a füstöt, és továbbadtam a cigit – ki akarna együtt lógni valakivel, aki olyan, mint egy időzített bomba. Soha nem tudhatod, mikor lépsz a bütykére, aztán hallgathatod a hisztijét.” „Na-na-na, neked, Déneském, ebben a beszélgetésben nem osztottak lapot, vagy ha mégis meg akarnál szólalni, hát védelmezned kéne a vezénylő tábornok urat, nem pedig fikáznod.” Ezen aztán mindenki nevetett. „Most mégis mit kéne csinálni? Szerintem elérte a kritikus tömeget az állampárt, kívülről megdönteni nem lehet, most türelmesnek kell lenni, és megvárni, hogy összedőljön a saját súlya alatt.” „Hát persze – mondta valaki –, mindent meg lehet ideologizálni.”

Egy kicsit mindannyian hallgattunk. Elkezdett beütni a fű. Néhány perc alatt a teljes józanságból elvitt oda, hogy szaggatni kezdett a kép. Mintha laggolt volna az élet. Erre általában csak a legerősebb füvecskék voltak képesek. „Geci – szólalt meg valaki –, kurvára megszomjaztam, nem veszünk egy sört a lenti éjjel-nappaliban?” A Gellért téren, a turistacsapda szegedi étterem mellett volt egy kisbolt, ahol mindig tárt karokkal vártak minket. Oda jártak az étterem muzsikus cigányai is, hogy igyanak valamit, és hogy elszívjanak egy cigit. „Menjünk, baszki, jó ötlet” – válaszolt valaki, úgyhogy csigalassúsággal elindultunk lefelé a térre. „Most láttam egy sorozatot a Netflixen – szólalt meg ismét lefele –, amiben arról beszéltek, hogy 200–250 millió éve, a Nagy Kihalás során az élet 95 százaléka elpusztult a Földön.” Talán a Dani nevű srác beszélhetett. „Szóval, ami addig volt, fejlődés, evolúció, élet meg minden, lenullázódott – folytatta –, és az emlősök egy vakond-szurikáta keverékből fejlődtek ki.” Kicsit hallgatott. „Na most értitek, mi van. Megvolt az özönvíz, adott Noé, akit Isten a saját képére teremtett, ez a vakond-szurikáta keverék. Mi van, ha végig rosszul tudtunk mindent, és nem egy ősz, szakállas faszi van odafönt, hanem egy ilyen vakond-szurikáta keverék?” Annyira megcsavart ez a gondolat, hogy utána hetekig Istent kerestem mindenben.

6.

„Érted, másnak apróságnak tűnhet, de engem ez eléggé megvitt, úgy kalapált a szívem, hogy majdnem kiugrott a helyéről. Négy éve nem ittam tehéntejet egészségügyi és etikai okokból, és nagyon rosszul lettem, amikor megtudtam, mi történt. Mind mentálisan, érted, mind fizikailag. Olyan édes volt, hogy nem lehetett megmondani, milyen tejet tettek a kávémba. Akár lehetett volna cukorszirup is, ezért nem törődtem vele. Pedig direkt kihangsúlyoztam, érted, hogy nem tehéntejjel kérem a kávémat. Tudom, hogy mindenki hibázik, de baszki mégis. Figyeljünk oda a másikra, és vegyük komolyan, ha kér valamit. Ez olyan bonyolult?” – legalább egy órája hallgattam már Lilit. Kezdett az idegeimre menni. Lili egy nagyon cuki modell és influenszer, tökre rá voltam állva. De amióta beültünk dumálni, csak ő beszélt, nem kérdezett, csak mondta, mondta, hogy majdnem az egész élete tönkrement, amikor legutóbb a Mikszáth téren véletlenül tehéntejjel kapta a kávéját. „Nagyon kész voltam. Azért a növényi tejnek még itt, Magyarországon se kéne akkora dolognak lennie, nem? Vagy most én vagyok hülye?” – kérdezte megint, de meg se várta a választ, mondta tovább. Elég lankasztó. Nem volt hülyeség, hogy az egyik fülemben benne hagytam a fülhallgatót.

Egyszer csak kicsi pityegést hallottam, megakadt a zene egy másodpercre, láttam, hogy üzenetem jött. „Kancás vagyok, rád akarok ülni” – az ilyesmire nem lehetett nemet mondani. Micsoda véletlen, gondoltam közben. A Kriszti volt az első lány az életemben, aki olyan zenét tudott ajánlani, ami rohadtul tetszett is. Moziban voltunk, valami sci-fit néztünk, éppen a világűrt mutatták, amikor egyszer csak megbökött oldalról, hogy ő ezt a dalt hallotta élőben is. A filmben nem tűnt akkora dobásnak, de amikor később kikerestem Spotify-on Nils Frahm Says című dalát, azonnal berántott. Az a típusú zene volt, amivel engem amúgy is nagyon könnyen meg lehetett fogni, lassan építkező, repetitív, minimalista prüntyögés, ami a végére annyira felerősödik, hogy kedvem lenne medvével verekedni, cápával versenyt úszni vagy hegyeket megmozgatni. Akkor is éppen azt hallgattam, amikor Lili locsogása közben megjött Kriszti üzenete. Amikor megismerkedtünk, azonnal tudtam, hogy én ezt a lányt akarom. „Te, Dénes?” – szólt rám Lili. „Mi, mi van?” „Figyelsz te rám egyáltalán?” „Hogyne figyelnék.” „Jó, csak azért, mert most jön csak a csattanó.” „Eskü, gecire érdekel, de most jött az üzenet, hogy egy haverom túladagolta magát, és hát, tudod” – mondtam neki, és mielőtt befejeztem volna a mondatot, már az utcán voltam, és siettem Krisztihez.

Szex után szinte minden elcsendesedett. Szinte minden. Mintha mindig lovaskocsik zaját hallottam volna. Rohadna meg, nem értettem. Kurvára nem értettem. Amikor az órakattogásról, a hűtő berregéséről és a falban lévő csövekről már sikerült megfeledkeznem, akkor is olyan volt, mintha kibaszott lovaskocsik kopogtak volna a ház előtt. Cirógattam a testét, ő pedig halkan szuszogott. Simán transzba tudtunk esni anélkül, hogy szétszívtuk volna az agyunkat. Ahogy ott feküdtem mellette, behúzott a sötétség. Eleinte kék, zöld és vörös négyzetek villództak, aztán kezdtek formát ölteni. Elsuhanó villanyoszlopok kontúrjait láttam, mintha vonatból bámulnék ki, intett egy kalauz. Az arca kivehetetlen volt. A következő pillanatban tengeralattjáróval süllyedtünk a sötétségbe. Egyre élénkebb, elevenebb képek villantak fel. Egy divatbemutató kifutóját láttam, minden vakuvillanás elvakított, majd egy atomerőműben bolyongtunk. Aztán jött Philadelphia, és néztem a felhőkarcolókra, mígnem ahhoz a börtönhöz értem, ahol a 12 majmot forgatták. Úgy tűnt, béke van.

Kriszti már aludt, amikor én még azon töprengtem, vajon lehet-e ennél közelebb kerülni a békéhez. Mindig imádtam, amikor a Taxidermiában arról beszélnek, hogy nem a pina forog a világ körül, hanem igenis a világ forog a pina körül. A színész nagyon elkapta a mondatot. Amikor először dugtam, nem értettem, mire a felhajtás, tényleg ezért képesek emberek ölni egymást, ezért robbannak ki háborúk, ez mozgatja a kurva világmindenséget. Aztán hol jobb, hol rosszabb. Amióta viszont a Krisztivel dugtunk, új értelmet nyert minden. Pedig nem csinált semmit másképp, mint a többiek. Csak éppen akkor sóhajtott fel, amikor a legjobban esett meghallani, akkor túrt bele a hajamba, amikor én is arra vágytam, hogy beletúrjon a hajamba, és amikor azt mondta, hogy bármelyik pillanatban elmehet, én már szétrobbantam belül. Ha nem lett volna az a kurva lódobogás vagy kattogás, mellette megtaláltam volna a végtelen békét, valamiféle istent, a rejteket. „Hát te még nem alszol?” – fordult felém, és megdörzsölte az orrát. „De, mindjárt alszom én is” – mondtam, de már nem figyelt. Félálomban megsimította az arcomat, és szendergett tovább, én pedig bámultam bele továbbra is a sötétségbe. Dénes, a kurva anyád, mindenkinek jobb, ha nem töröd ilyen giccses hülyeségeken a fejed.

7.

„Megint kikapott a válogatott” – morogta magának Zsolt, az egyik kollégám. „Sima vereség, a második félidőben még csak kapura lövésünk sem volt” – folytatta. Azt sem tudtam, hogy előző este meccs volt. „Minek ezeknek az a rengeteg stadion.” Néhányan kicsit feszengeni kezdtek az irodában. Az egyik kollégánk fel is állt, hogy ő akkor most elszív egy cigit. Senki nem válaszolt. Pár másodpercig csend volt, aztán újra Zsolt szólalt meg. „Tessék, baszd meg, a kormánypártok megint leszavazták az ügynöklisták nyilvánosságra hozatalát is. Hanyadik alkalom volt ez már? A tizennyolcadik, a huszadik? A Balaton mellett meg folytatják a nádas irtását, miközben hogy, hogy nem a miniszterelnök haverja megint bevásárolt pár milliárdért a környéken.” A héten éppen azon dolgoztunk, hogyan tegyük befogadhatóbbá, hogy az állam többszáz milliárdot – nem milliót: milliárdot – készül elkölteni a Balatonnál. Kicsi odafigyeléssel ki lehetett találni, hova és kinek ment a lóvé. Mire Zsolt végzett a hírekkel, ketten maradtunk bent, az iroda kiürült, mindenkire most tört rá a légszomj. Zsolt se lehetett egyébként sokkal idősebb, mint én, de hát, nem sokat beszélgettünk.

„Te, Zsolt, figyelj már, téged nem zavar, ami itt megy?” – kérdeztem tőle, miután elcsendesült. „Mire gondolsz?” „Nem tudom, ez az egész? Hogy még azt a széket is kilopják alólunk a miniszterelnök haverjai, amin éppen ülünk. Mi meg, baszki, mi meg azon dolgozunk, hogy mindezt úgy kommunikáljuk, mintha minden azért történne, hogy az embereknek, a népnek, a keményen dolgozó kisembereknek jobb legyen.” Zsolt egy pillanatig csak nézett, aztán bizalmasan közelebb hajolt hozzám a billentyűzete fölött. „Ja, hogy az? Csak nem megint magamban beszéltem?” – bólintottam neki. „Mit tehetnénk ellene?” – kérdezte aztán. „Hát én…” – mondtam volna, hogy nem tudom, de Zsolt közbevágott. „Ez most egy olyan beszélgetés?” Most meglepett. „Milyen beszélgetés?” – kérdeztem kíváncsian. „Olyan beszervezős beszélgetés?” – kérdezte, és mintha hirtelen megcsillant volna valami a tekintetében. „Hát, tudod, olyan beszervezős. Nem egyszer láttalak véresen besétálni az irodába.” Még mindig nem teljesen értettem. „Tudod, a klubba, aminek az első szabálya, hogy senkinek ne beszélj róla.” „Mi? Nem, dehogyis, haver, ez a valóság. Itt nincsenek klubok.” „Ó, hát akkor mindegy” – mondta, és csalódottan hátradőlt.

„Na – noszogattam tovább –, nem akarnál egy olyan helyen élni, ahol nem néznek folyton hülyének, ahol nem próbálják állandóan hajlítgatni a valóságot, ahol nem lépnek a nevedben minden átkozott nap háborúba valami homályos háttérhatalom ellen? Egy olyan helyen, ahol nem kéne szarul érezned magad, mert el mered mondani, hogy szarul játszott az úgynevezett nemzeti csapat? Ahol nem kell félned, ha elmondod a véleményed?” „Ó, én csak elücsörgök itt – nézett rám laposan –, megcsinálom, amit rám bíztak, felveszem a fizetésem, és elmegyek haza. Nemrég született meg a gyerek, nekem tökéletesen megfelel itt.” „Mi?” – ez aztán a fordulat, vajon ki akar farolni máris? – „Ja, várj, várj, nem készül rólad jelentés, nyugi” – nem voltam benne biztos, hogy sikerült meggyőznöm. „Nem értelek – mondta aztán –, abból a székből neked se kéne ilyen kérdéseket feltenned, ha tesztelsz, ha nem.” Egy kicsit elgondolkodott. „Nekem minden okés így, semmi felelősségem, nincs miért aggódnom. Kibekkelek mindent” – tette hozzá. „Szerintem most ez a legjobb, amit tehetsz, vársz, és kibekkelsz.” Sóhajtottam egyet, és visszadőltem én is a székben. Lassan szivárogtak vissza az emberek. Először bedugták a fejüket, hogy tiszta-e a levegő. Gyáva irodapatkányok.

Nem sokkal később az udvaron cigiztem, és azon gondolkodtam, amiket Zsolt mondott. Felhívtam Gabit. „Tudtad, hogy tegnap meccs volt?” – kérdeztem. „Nem én, fingom sem volt.” „Nem is olvastál híreket?” „Haver, mi van veled, most keltem fel.” „Ja, semmi, csak, nem tudom. Emlékszel, hogy kivoltam a múltkori balhé után?” „Ja igen, emlékszem, persze, hogy ne emlékeznék.” „Na, most mégis benne vagyok, menjünk és csináljuk!” – mondtam. „Ez a beszéd. Mindenki más megbaszódhat. Olyanok leszünk, mint Robin Hood meg, hm, Robin? Nem, az nem adja ki. Mint Robin Hood meg a Kicsi John. Csak a gazdag hülyéktől veszünk el, aztán elbulizzuk az egészet. Ráadásul pont annyira buzis is, amennyire kell. Vagy mint a Sobri Jóska vagy a Rózsa Sándor. Vagy, mint a Tini Nindzsa Teknőcök. Vagy tudom már, olyanok leszünk, mint a Viszkis. Kár, hogy nem lehet minden helyszínen otthagyni egy fél ekit. Mennyire király lenne már, nem?” Nehezen hittem el, hogy csak most ébredt fel, úgy fosta a szót. A lelkesedése mindenesetre rám is átragadt. „Tudod, ahogy régen megbeszéltük, olyan kilátástalanok itt már a hétköznapok, hogy nem tehetünk semmit. Jó buli lesz.” Várt egy kicsit. „Este mit csinálsz?” „Nincs tervem.” „Ez az, erről van szó.”… … …

Tartalom

1. 2. 3. 4. 5. 6. 7. 8. 9. 10. 11. 12. 13. 14. 15. 16. 17. 18. 19. 20. 21. 22. 23. 24. 25. 26. 27. 28. 29. 30. 31. 32. 33. 34. 35. 36. 37. 38. 39. 40. 41. 42. 43. 44. 45. 46. 47. 48. 49. 50. 51. 52. 53. 54. 55. 56. 57. 58. 59. 60. 61. 62. 63. 64. 65. 66. 67. 68. 69. 70. 71. 72. 73. 74. 75. 76. 77. 78. 79. 80. 81. 82.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő: Torma Mária
Olvasószerkesztő: Péterfy Emma
Borító: Hrapka Tibor
Borítófotó: Bánáti Csaba
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 373 5

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Source Sans Pro
SIL Open Font Licence