Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

Történik

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Molnár Ferenc

MÁJIBABA
FILMREGÉNY

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-043-2 EPUB
ISBN 978-963-678-044-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1937.
Az elektronikus változat az 1937. évi
kiadás alapján készült

a borító 1937-ből származó, francia autóreklám
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Történik

Brassó, Pécs, Sopron, Budapest, Kecskemét és Veszprém városokban néhány évvel ezelőtt.

Színhelyek

Vasútállomások, országutak, kaszárnyák és leányszobák, báltermek és tantermek. Egy Almádi szálló és egy alsóörsi villa.

Főszereplők

Ámor, egy kacagó asszony egy boldogtalan kislány, egy ezredes, egy százados, egy önkéntes, egy járásbíró és a felesége, egy szobalány és egy bakatizedes, kadétok, tisztek, önkéntesek

1.

Ólmos, szürke felhők kergetik egymást a magasban. Rohannak, rohannak ki tudja merre? A szél panaszosan üvölt, távolról ágyúdörgés, gépfegyverkattogás hasít a Cenk alatti város menekülő lakosainak jajveszékelésébe. Hosszúfalú égő házacskái pirosra festik az eget.

A brassói vasútállomásra befutott a predeali gyors.

Az állomás peronja felől kis csoport igyekszik a sínen veszteglő vasúti kocsik felé. Karcsú, magas asszony és hat apró gyerek, a legnagyobb talán tizenöt éves, lépkednek az előttük haladó katona után, aki kalauzolja őket. A katona néha fennhangon mondja:

- Erre van még hely, erre tessék!

Szomorúan sietnek a jelzett irányba. A gyerekek sírnak. Vonatindulásig pár perc van s az anya a nagyobb testvérkék segítségével beemeli a kicsinyeket a kocsiba. A kocsi zsúfolásig megtelt. A kis csoport egyik fülkében helyezkedik el. Fejite, Deésiné szemefénye, az ablakihoz kerül. Alighogy elrendezkedik a kis család, a szomszéd vágányon ellenkező irányból zihálva fut be egy katonavonat. Fejite tágra nyíló szemmel bámul a vonat ablakaira. Majd anyjához fordul:

- Anyikám kik azok? - kérdezi.

- Kis kadétok fiacskám - felel Deésiné.

A gyerek tovább bámulja őket. Kis könyökével az ablakpárkánynak támaszkodik s orrát az üveghez nyomva, figyel tovább. Feltűnt neki, hogy a kadétok sapkája nem olyan közönséges papírból van, mint amilyet karácsonykor neki hozott a Jézuska. A dolmányuk is sokkal komolyabb, a kardjuk is mintha erősebb lenne... A puskájukon pedig szurony is van...

Ilyet kért ő mindig a Jézuskától, de a Jézuska úgy látszik nem értette meg a kívánságát, nem olyant hozott, amilyent ő kívánt. Igaz, még ő sem látott ilyen szép egyenruhát, ilyen szép kardot, s talán a Jézuska sem. A Jézuska talán nem is tudta, hogy ilyen is van a világon. Vagy talán tudta, csak nem akart hozni? Ki tudja?

A szomszédos vasúti kocsi ablakaiban büszkén énekelnek a kadétok s bokrétával) díszített sapkájukkal vidáman integetnek. A katonazene ép a Klapka indulót játssza s az ezer kadéttorokból lelkesen cseng fel a nóta. Virágot dobálnak büszke mosolygással a menekülővonat utasainak. Lassan elindul a vonatuk. Viszi őket az ágyú torka elé, égő magyar faluk között a halál subája alá. A zene foszlányait, az ének és kacagás halkuló, távolodó hangjait az anyák fájdalmas sóhaja, fájó szívdobbanása kiséri.

- Mondd csak anyikám - kérdezi anyjához fordulva Fejite - ha felnövök lehetek én is katona? Lehet nekem is olyan szép ruhám, mehetek a háborúba?

- Igen fiacskám - feleli Deésiné - ha felnősz te is lehetsz olyan vidámarcú kis katona és te is mehetsz a háborúba.

Fejite nem is kérdezett többet. Tudta, hogy az anyja ígérete szent. Hallgatva bámult ki az ablakon. Vizsla tekintettel nézte, amit az ablakból láthatott. A vonat már nyílt pályán robogott, maga mögött hagyva Brassót, a Cenket, a házacskákat, a virágos kerteket, ezer és ezer család meghitt, békés otthonát. Lssanként beesteledett.

Fejite tovább bámulta a sötétséget. Olykor-olykor, valahol messze felvillant egy-egy fény és utána mély dübörgés hallatszott. Azután kattogás, berregés…

- Anyikám - kérdezte a kisfiú - mi kattog? Olyan érdekes, mintha a gólya kelepelne valahol.

- Ugyan, Fejite - szólt mosolyogva Deésiné - csak nem gondolod, hogy éjjel kelepelnek a gólyák! Meg aztán a vonatzakatolás elnyomná ám a gólyák hangját!

- Hát akkor mi az?

- Nem tudom, fiacskám. Ah, ne is nézz ki az ablakon, nézd a többi már alszik, te is álmos lehetsz.

- Sssss... zziiii tatta tatatatatrrrr...

- Éh nem vagyok álmos anyikám!

A kattogás mindjobban erősödött! Bum! Bum- bumbumbum trrr...

A vonat lassított, majd megállt.

Fejite lelkendezve fogta meg anyja kezét.

- Anyikám! Anyikám! Nézd… Ott! Ott a magasban valami tűz van!

Egy repülőgép égve, óriási lángszárnyakkal zuhant le a vonat közelében. Mikor a földre ért, irtózatos robaj reszkettette meg a levegőt. Távolról fényszórók világították be a terepet és a kisfiú szemei érdeklődve kutattak a kísértetiesen kivilágított éjszakába. A fénycsóvák elérték a vonatot is és így a kocsikban nappali világosság támadt. Az alvók felébredtek.

A mozdony előtt szuronyos katonák kotorták le a sínekről a sok odahelyezett gránátot. A vonat döcögve elindult. A fénycsóva kísérte a vonatot.

Zzz! ssss hijujuhi!... Az ablaktábla, amelyiken az előbb még Fejite bámult ki, csörömpölve törött apró szilánkokra. Fejite ijedten kapta el fejét, az egyik üvegszilánk azonban bevágta kis arcát.

Észre sem vehette, mert e pillanatban éles sikoltás hallatszott és a fülke egyik padján szendergő 14-15 éves leányka hörögve bukott anyja ölébe...

Zzz... ssss... Most egy másik golyó talált! Szép, fiatal székely menyecske utolsó sóhaját hallották a rémült utasok... Aztán erős dörgés, fel-felvillanó fény, jajgatás, sikoltozás töltötte be a levegőt...

Fejite még látta a vonat mellett elvágtató paripákat, a szuronyerdőt, a felállított ágyúkat, de már nem nézhette tovább. A közelben felrobbant egy bomba s a légnyomás letaszította az ülésről. Szőke, buksi feje a pad élébe ütődött…

Másnap későn tért magához Fejite. Az anyja, testvérei boldog mosollyal üdvözölték. Fejite észrevette, hogy a kocsiban sokkal kevesebben vannak. Négyen haltak meg a borzalmas éjszakán az ő kocsijukban... Hát a többiben?

- Mondd, anyikám - kérdezte a kisfiú - az a néni hol van, aki mellesed ült?

- A néni már elment fiacskám, nem is jön vissza!

Fejite sajgó fejjel, csodálkozva hallgatott kis ideig, aztán megint megszólalt.

- Anyikám! Éhes vagyok!

Egy csöpp tej, egy falat kenyér nem volt sehol. A vonat pedig csak este állhat meg, futni, rohanni kell, mert a végzetet ki tudja meddig tarthatják vissza a hős katonák?

- Várj Fejite - mondta Deésiné - most neked nem szabad enni, mert még igen gyenge vagy!

- De én nagyon éhes vagyok anyikám!

A kis apróságok, akik fiatalabbak voltak, mint Fejite, szintén kunyerálni kezdték anyjukat.

- Én isz éhesz vadot, anyita... Én isz!...

- Látod, Fejite - mondta Deésiné - te már nagy fiú vagy, hatéves és nemsokára katona leszel. Várj szépen estig és anyika ad neked is meg testvéreidnek is enni.

- De igazán katona lehetek, ha estig nem leszek éhes?

- Igen, Fejite! Igen!

Fejite félig-meddig megnyugodva elhallgatott. Deésiné elringatta a kis porontyokat, akiknek az apja valahol messze Szerbiában küzd halálmegvető bátorsággal a mások biztonságáért, mikor az övéi éhesen, szomjasan, menekülnek a szörnyű bizonytalanságba... Deésiné könnyes arccal, mosolyogva nézte Fejitét. Szinte hangosan mormolta maga elé:

- Dehogy is leszel te katona, Fejite... A katonák csúnyák, csak ölni tudnak... ölni, ölni, ölni!

A vonat nagyot zökkent, majd megállt. A zökkenésre mindenki felébredt. Kivilágított pályaudvarra értek.

Az utasok megrohanták a pályaudvart. Mindenki enni akart és étel nem volt sehol. Az anyák kértek, könyörögtek.

- Nincs és nincs! Kell az uraknak, holnapután már itt lesznek! - „nyájaskodott” a vasúti vendéglős.

- Milyen uraknak? Éhesek vagyunk!

Az utasok össze-vissza kiabáltak. A vendéglős fölényeskedett:

- Hát kérem, éhesek? Egyenek! De én nem adhatok. Amim van, az a román tiszt uraké! A földijeim előbbre valók, mint maguk! Ha maguk megeszik finom elemózsiámat, mit adok nekik?

- Ezt ni!

Fejite bátyja, a 15 éves diák, hatalmas pofont adott a vendéglősnek. Deésiné félrerántotta fiát a vendéglős elől, aki vérben forgó szemekkel, ordítva nyúlt a fiú után.

- Az anyád!... - káromkodott a vendéglős

Deésiné védőleg tartotta fia elé kezeit, míg a vendéglős ordítva ütött az asszony karjára, ki majd összeesett a szégyentől és fájdalomtól.

Fejite derékig kihajolt a vonatablakból és hol pirosra, hol szürkére vált arccal figyelte a jelenetet.

Az utasok, asszonyok és gyerekek, rátámadtak a vendéglősre.

- Adjon ennivalót, mert széttépjük! Ne tartogassa azoknak a dögöknek!

- Nem kaptok, nem kaptok, kutyák!

A vendéglős azonban hamar elhallgatott. Pár szuronyos baka megszállta a vendéglőt. Az egyik, habár éhes és fáradt volt, szilaj erővel olyant rúgott a vendéglős zsíros hasába, hogy az feljajdulva hempergett a földre.

Rengeteg étel volt felhalmozva a pályaudvar vendéglőjében. Amíg a vonat állt, mindenki hordta az ételt, ahogy bírta, fel a vonatba.

Fejite már sóvárogva várta a nagy tejeskannát, amelynek egyik fülét Deésiné, másik fülét a baka fogta. A baka is a kocsiba szállt, mert a vonat elindult.

A vendéglős kidüllesztett mellel szaladt a vonat után s ökleivel hadonászva kiabálta:

- Megállj, kutya magyar! Megállj, kutya magyar!

Páran a vonat ablakából szembeköpték, de aztán lemaradt, mint a csahos kutya, amely a kocsi után fut.

A baka kihúzta a szuronyát és leverte a tejeskanna fedelét. Csajkáját is lepakolta bornyujáról és tejet öntött belé. Deésiné csak nézte a baka nagy, durva, paraszttenyereit, a bekötözött karját, amint a csajkát Fejite felé nyújtva, barátságosan biztatja a kisfiút:

- Nesze, kis bogaram, igyá ebbű a tejbű, úgy néz ki az orcád, mint a Zsófiák kisasszonyáé! Igya lelkem, nem hagytunk azoknak a disznóknak cseppnyit se. Hogy a fene enné beléjük a ragyát!

Fejite megilletődve vette kezébe a csajkát. Igazi katona csajka volt az! Olyan, mint amilyennel apukája a háborúba indult! Olyan volt biz az. Es ő abból iszik. Nem is olyan éhesen, mint inkább büszkén szürcsölgette a tejet. A baka meg nézte, nézte a kis emberpalántát, aki katona akar lenni... Az anya is nézte, hol a fiát, hol; a bakát... Hát a baka nem csak ölni tud! Szegény, ki tudja mióta nem evett! Ő is éhes - és első dolga mégis, hogy az ő kicsi fiának enni adjon... Nagy, nagy hálával telt el az asszony szíve. Úgy nézte a bakát, mintha az ő fia lett volna. Büszkén! … A baka, a fáradt, éhes baka, pedig hangosan kacagva biztatta a kis lurkót.

- Na ezt a kicsit idd meg még lelkem, bogaram! He, he! Ezt a kicsit!

Még egy színültig teli csajkát nyújtott a fiúcskának. Aztán egy üres töltényhüvelyt kotorászott elő a tarisznyájából.

- Nesze, lelkem, ennek a magja remélem virágot hajtott valamelyik oláh fejében! Hogy rogyna rájuk a súly!

Az asszony borzadva hallgatta. A kisfiú meg ujjongva kapott a töltény után, amit a baka feléje nyújtott.

- Nekem is lesz sok ilyen, ha nagy leszek, ha katona leszek?

- De lesz ám! Annyi, hogy el sem bírod! - fennhangon beszélt tovább a baka. Mert nehéz ám annyi golyót hordozni, hogy takaros temetőt készíthessen az ember az ellenségnek! Ládd, lelkem, nekem ez már a harmadik adag, oszt mégsem pusztul el a sok marha tülle. Mert ha a puskám elsül, a bocskorosnak egyéb sem köll! Elássa magát, mint a patkány...

A kisfiú szelíd, (kék szemei villogni kezdtek.

- Hát ha olyan gyávák, akkor mért kell nekünk menekülni előlük?

- Azért lelkem, mert ahun tik vótatok, ott nem maradt férfi. Elvitték ükét másfelé, oszt ezek a tetvesek meg azért mertek gyünni, mert gondúták, hogy a gyereknek meg az asszonynak nincs fegyvere, hát most itt az alkalom. Hogy a dög jöjjön rá a sok gilisztájára! Dejszen, meglátod kisfiam, fognak még előlünk futni!

Nagy tenyerével megfogta a fiúcska kezét.

- Na, Isten veled, lelkem, - mondta búcsúzóul - aztán bátor katona légy ám!

- Az leszek, katonabácsi, majd meglátja - válaszolta Fejite.

A vonat biztos pályán robogott az éjszakában. A kisfiú elszenderedett és váltig hajtogatta:

- Ugye, anyukám, katona leszek?

Deésiné nézte a fiú mozgó ajkait, közben hős urára és két katonafiára gondolt, akik már talán nem is élnek... de azért halkan suttogta:

- Az leszel fiacskám, katona! Az leszel...

A száguldó vonat pedig vitte őket a jólétből, a boldogságból az ismeretlen nyomorúság felé...

Brassó, Sepsiszentgyörgy, Csíkszereda, Borszék, Deés, Kolozsvár és a többi erdélyi helységek harctérré változtak át. Ádáz, öldöklő harc folyt valamennyi rögért.

Gépfegyverropogás, ágyúmoraj, harci zenéjét a halálhörgés és csatakiáltás tette felejthetetlenné.

A vonat, a száguldó vonat üszkös romok között réten, erdők között napsütésben, esőben, rohant tova. A büszke mozdony, a vasúti kocsik, az utasok megtépázva, fáradtan érkeztek Budapestre. A menekülök a vagonokban maradtak hat hónapig. Deésiék is egy rozoga vasútikocsiban laktak több, mint félévig. Deési Ferenc kálváriája itt kezdődött el. A kisfiú azonban nem tudott erről a kálváriáról. Katonásdit játszott, katonásdit...

2.

A nap kíméletlen forrósággal tűzött le Pécsre, az öttorony városának utcáira. Délután két óra körül alig lehetett embert látni. Az útmenti fák levelei kókadtan göngyölődtek össze a nagy melegtől. Mindenki menekült a forróság elől, csak a fagylaltárusok rohantak kétkerekű kocsijaikkal. Ha valakit megpillantottak, megrázták a kocsin lévő csengőt és elnyújtott hangon kiáltották:

- Fagylaltot tessék, fagylaltot!

Kint a városvégen, a szigeti országút oldalán áll a kadétiskola hatalmas épülete. Ablakai farkasszemet nézegetnek a kacérkodó nappal és csillogva verik vissza annak aranyos sugarait. Az épület bádogteteje sziporkázva hinti ezüstfényét a kék égboltozat felé. Az egész épület büszke és méltóságteljes... mintha el akarná hallgatni azt a sok szenvedést és meggyalázást, amit végrehajtottak rajta a kaján „győztesek”, a várost annakidején megszálló ellenséges hordák. Homlokán ez a felírás díszeleg:

„Zrínyi Miklós” m. kir. reálnevelő intézet. Az épület előtt, a nagy hadvezér, Zrínyi Miklós szobra tekint az őt kölrülvevő, pompázó virággruppokra. A kadétok, ha kimenőre mennek, díszlépésben, feszes tisztelgéssel üdvözlik a nagy hadvezért.

Az épület parkjában is nagy a csend. Az évszázados fák árnyékot adnak ugyan, de az alattuk kígyózó vörösmurvával hengerelt utakon nem jár senki ilyen tikkasztó hőségben. Az épület mögött óriási gyakorlótér van. Középen egy út választja ketté, amely az intézeti kórházhoz vezet. A gyakorlóteret bazaltporral behintett út veszi körül s elválasztja az intézet egész területét körülvevő hatalmas parktól.

A gyakorlótér letaposott pázsitja ma az ötöd és nyolcad éveseknek van „kiutalva” szabadban való tanulás végett. Ezek a legöregebb és legfiatalabb növendékek. Egyformán kopasz buksijukat egyforma méltatlankodással csóválják, amellyel abbeli nézetüket óhajtják kifejezni, hogy kár volt a szabadban való tanulást elrendelni. Mert ugyan ki tanul ilyen örült melegben?

Az egész gyakorlótér úgy néz ki, mint egy elhagyott harctér. A kadétok szanaszét heverésznek. Egyik ég felé tartott lábakkal, a másik a harmadikon keresztbe fekve, de egyik sem természetes helyzetben, ahogy a parancs azt a stúdium idejére előírja.

A bazaltúton harsány vezényszó hallatszik s egy szakasz, a büntető szakasz, vagy kadétnyelven a kincstári sétások, szóval egy szakasz kadét dübörgő léptekkel, feszes testtartással vonul el a magasrangú személy előtt, illetve egy hervadt akácfácska előtt, mit a szakaszparancsnok, egy nyolcadéves, most tábornoknak nevezett ki. A tiszteletadás után még harsányabb hangon adja ki a parancsot a szakaszparancsnok:

- Leülni!

A jámbor szemlélő nem kételkedne a szakaszparancsnok jóindulatában, ha nem hallaná e pihenést kifejező „leülni” vezényszót egy percen belül hatvanszor. Szerencsére civil, illetve polgári egyén nem jár a környéken, mert bátran gondolhatná, hogy a nyolcadéves leülősdit játszik szakaszával. A parancsnok, mint minden parancsnok, éles eszű s ezenkívül igyekszik szakaszával betartani az intézeti szabályokat. Ezek a szabályok többek között a kincstári vagyonkímélést is előírják. A sok leülés gödröt vájna az út simára hengerelt hátán s lyukat a nadrágon, ami, ha nem is finom, de mégis kincstári posztóból készült. Ezért gyakran változik a vezényszó:

- Leülni! Föl! Feküdj! Föl! Térdet mélyen hajlítani!

Egy, kettő, három! Futás, állj! Díszlépés, egy! Tagozott menet! … Nóta!

A büntető szakasz csüggedt zümmögésbe kezd, amely mikor valamelyik, a tisztiépületben lakó fiatal hadnagy - mondjuk, aki a büntetést aznapra kiszabta - ablaka alá ér, kaján csendüléssel, artikulátlan ordítássá fajul. A délutáni szendergést végző napostiszt még kajánabbul felcsapja a melegtávoltartó firhangot és kedves hangon leszól az ablakon:

- Büntető szakasz állj!

A szakaszparancsnok megállítja a szakaszt és jelentkezik:

- Parancs, hadnagy úr!

- Holnap délután háromig - adja ki a parancsot a hadnagy - a büntető szakasz, az is, akinek ma lejárna a bünetetése, egy hangos szót ki nem ad, egy „hangos hangot” ki nem mond. Utóbbi parancsnál e parancsomra hivatkozni! Értve?

- Igenis hadnagy úr! Értve! - válaszol a szakaszparancsnok, aki azonban jobbkezével igyekszik megvakarni a balfüle cimpáját s azon töri a fejét, hogy hang nélkül ugyan, hogy fog valamire hivatkozni a szakasz?

„Oszolj“-t vezényelt és a kadétok „búsan" vigyorogtak össze.

Esti stúdium alatt azonban melankóliát meghazudtoló fürgeséggel csapták be a könyveiket. Holnapra nem érdemes tanulni, hang nélkül nem felelhetnek.

Az esti ismétlést ellenőrző Varga (Nyúlás) növendék úr meglepődött, hogy ma még a VI/C. legszorgalmasabb növendéke, Deési Ferkó sem tanul, hanem kék szemeivel mosolyogva nézi a falon függő térképet, amit egy óvatlan pillanatban megfordítottak. Holnap Vámos ezredes úr, aki földrajzot ad elő, Délamerikát majd az Északi jeges tengerben fogja keresni. Vajon megtalálja-e? Ezen mulatott Deési.

Varga (Nyúlás) meg is kérdezi Deésit:

- Mondja »,Fejite’‘ - Deésit szolgálaton kívül mindenki igy hívta, még a tisztek is - mért nem tanul?

Deési nem szól egy szót sem, hanem fölkel az utolsó ablakmelletti pádból és kimegy a táblához. A krétatartóból kivesz egy sztaniolba csavart krétát és ráírja a táblára:

„Növendék úr, alázatosan jelentem, kérdésére nem adhatok választ, mert holnap délután háromig hangos szó kimondása tiltva van!”

A padokban ülő bajtársak vigyorogtak, grimaszokat vágtak, de hangot a nyolcadéves növendék úr nem hallott...

Deési a helyére ment. Varga (Nyúlás) növendék úr bajtársias felfogású volt s rendkívül értékes filozófiával megértette, hogy ez egyszer kár lenne a memoritert bevágni a fiúknak, ami úgy is csak 12 óráig marad egy kincstári buksiban.

Varga (Nyúlás) növendék úr elmélázva törte a fejét azon, hogy holnap melyik duplás osztálytársának zubbonyában menjen referálni németből - Duplás az, akinek a zubbonyán két aranysáv és gomb kitüntetés van. A német tanár, Matyi százados úr, minden duplásnak előre beírta a jelest, akár tudott akár nem. Varga (Nyúlás) tehát nem hiába törte a fejét.

Közben a szemben lévő tisztilakások ablakainak egyike kinyílt és Palánsky őrnagy úr egyetlen leánya, a kadétok jó és rossz angyala, kíváncsian kukkantott át a VI/C tantermébe. Pár perc múlva eltűnt s a zongorához ült. Nemsokára a kadét vállak és kezek mozgásából megállapítható volt, hogy odaát keringőt játszik Palánsky őrnagy úr és a kadétek szemefénye.

Vacsora után a VI/C. szomorúbb és hallgatagabb volt, mint valaha. Gyorsan, mint a mennydörgőé mennykő, jött a parancs, hogy a VI/C. este 9 órától fel van mentve a hallgatási tilalom alól, a VI/C. osztály azonban nem élt hangadási jogával. Mindnyájan másnapra gondoltak s még soha nem hallgattak úgy, mit ezen az estén. A másnapról itt nem érdemes írni. Másnap is hallgatott mindenki.

Egyik este Deési ügyeletes volt. Bosszúsan morfondírozott: Ugyan mi a fenét csinál ő most reggel hat óráig?

Álmosan ment fel a II. emeletre s benyitott a 148-as hálóba. Társai már az igazak álmát aludták. Csak Gajzágó ült fenn az ágyában, mikor Deési belépett.

- Mi az, te még nem alszol? - kérdezte Deési Gajzágót.

- Nem tudok aludni. Harminchat közül harminc nyitott szájjal alszik. Hát te tegnap is osztálycsősz voltál s ma is az vagy?

- Sajnos, azért esz az unalom. Azonban van egy irtó jó tippem!

- Na?

Összebújva sugdolóztak pár percig. Aztán munkához láttak. Gajzágó összeszedett vagy tíz doboz friss fekete cipópasztát, Deési meg 10 doboz fogkrémet. Bementek a mosdóba. Deési begyújtott a kályhába s egyik lábmosóban vizet melegített. Mikor meleg volt a víz, akkor a tubusokat és dobozokat betették a vízbe.

- A paszta és kenőcs már elég meleg - mondta Deési szakértelemmel.

Néhány perc múlva a langyos fogkrémből - amitől az alvó nem ébred fel - jó adagot nyomtak mindegyik horkoló bajtárs szájába. Ezután óvatosan bekenték langyos cipőpasztával a szendergő bajtársak arcát. Gajzágó önmagát is bekente, nehogy a többiek reggel őt gyanúsítsák meg.

Az egész trükk néhány órát vett igénybe, Deési a folyosókon sétálva várta meg a reggelt.... Reggeli kihallgatás után lelkiismeretesen vágtatott fel a hálóba s elordította a kadétok leggyűlöltebb szavát:

- Ébresztő! Föl! Ébresztő! Föl!

Tokody százados úr, az intézetcsősz, ép a hálóba lépett...

- Vigyázz! - ordította Deési.

A következő pillanatban ki az ágyán, ki a padlón feszes ,-vigyázz” állásban fordult Tokody százados úr felé. Mindenki észrevette a szomszédja fekete ábrázatán s a szájában érzett mentolos ízen, hogy itt valami történt. Észrevételeiket azonban nem volt idejük közölni egymással, mert alighogy felébredtek, már vigyázzt vezényelt az osztálycsősz.

Tokody százados úr a vele szembenálló Sanitshoz szólít:

- Mit rángatja a száját?

Sanits nem válaszolt, csak őrülten, vigyorgott. Nemcsoda, ha a szája kezdett a füléig nyúlni.

- Hallja, növendék Sanits - mondta a százados úr egy ügyeletes tiszthez méltó komoly, de a földszinten is hallható, emelt hangon - nekem ne röhögjön, ha magához szólok! Hol turkáltak a fejükkel az éjjel?

Sanits. de a többiek is kínosan vigyorogtak...

- Hallja, Sanits, nekem ne röhögjön!

Sanits pár kínosat nyelt, míg torkából a fogkrém a gyomrába került. Ép válaszolni akart, de Tokody százados úr nem bírta mosoly nélkül úgy látszik eszébe jutott a boldog gyermekkor. Tekintélyének megóvása végett mérges grimaszt vágva ,,tovább”-ot vezényelt s folytatta ellenőrző kőrútját- Pár perc múlva köhögés, röhögés, kannibáli sugdolódzás, de a tettes ügyes volt, nem jöttek rá, kitolt ki velük az éjjel. Deési pedig halálos komolysággal jegyezte meg:

- Csak ne lettem volna ügyeletes az éjjel! Próbáltak volna engem bekenni!

Deési megbetegedett a kadetiskolában és e miatt el kellett hagynia az intézetet. A kadétiskolában töltött évek alatt szerzett benyomások kiírthatatlan katonai jellemet adtak Deési Ferkónak. Mikor utoljára ment zászlóaljkihallgatásra, hogy leszerelését jelentse, az egész szakasz fehér kesztyűben, díszruhában ott volt a zászlóalj-kihallgatáson.

A „Tatár”, Beksits Olivér ezredes úr, iskolaparancsnok így szólt Deésihez:

- Isten vele, Deési! Mindig, mindig föl a fejjel! Föl a fejjel Deési! Nekünk szittya magyarokra van szükségünk A bátorság, lovagiasság, a kötelességteljesítés, a bajtársias s becsületes felfogás vezéreljék ezután is!

Deési Ferkó a tizenhatéves kadét könnyes szemmel, sajgó szívvel, de felemelt fejjel, köszöntötte utoljára a Zrínyi szobrot, mikor kilépett az intézet kapuján.

Szegény Deési Ferkó! Az intézet 600 növendéke közül talán senki sem hordta olyan büszkén az egyenruhát, mint ő! Talán senki sem volt testben és lélekben annyira katona, mint ő.

Egy évig pihent Deési Ferkó. Teljesen helyreállt az egészsége, úgy, hogy folytathatta tanulmányait. Sok baj volt eleinte a fiúval, sehogy sem tudott a „civil” életbe beleilleszkedni. Elhatározta, hogy Pesten tanul tovább. Apja nem adta beleegyezését s így Deési Ferkó egyszerűen megszökött hazúlíról.

Pesten sok nyomorúságon, szenvedésen ment keresztül. Kis hónapos szobában lakott és örült, mikor letehette az érettségit 3 hosszú év után.

Diákévei alatt nem járt társaságba, nem volt ideje randevúkra járni, mert a tanulással épp elég gondja volt. így aztán elrohant az idő, Deési Ferkó észre sem vette, hogy csinos fiatalemberré fejlődött. 22 éves korában elhatározta, hogy bevonul katonának.

3.

Deési Ferenc kibámult a robogó vonat ablakán- A mozdony kéményéből vidáman, pattogva tódult ki ezer, meg ezer szikra, hogy a csillogó éjszakában hancúrozva, szeszélyes játékkal szórakoztassa a vonat utasait. Néha-néha úgy tetszett, mintha sok-sok szikra tűzképeket rajzolt volna a sötétben...

A fiúnak ismerősek voltak ezek a képek... Égő faluk, vágtató lovak... Valahonnan feljajdult benne a múlt. Valamikor, nagyon régen épp igy utazott s akkor is katonának készült… Akkor még kicsi volt és Fejitének hívták.

Deési Ferenc már hosszú ideje állt az ablak előtt. Nem törődött úti társnőjével. Arra nem is gondolt, hogy már őt is megnézik. Nem tudta, hogy csinos, fess fiú, hogy karcsú derekával, széles vállával úgy hat, mint férfi. Nem tudta, hogy nem egészen illő dolog egy kedvesen mosolygó hölgynek hátat fordítani s talán nem is akart semmit sem tudni. Arra gondolt, hogy holnap már katona lesz. Nem kell megkötni azt az utálatos nyakkendőt, nem kell kalapot emelni, amit ő annyira gyűlöl.

Boldogan gondolta- hogy (végre elérkezett az idő, felveheti az egyenruhát. Elmerengve bámult ki a robogó vonat nyitott ablakán.

Útitársnője, egy igen csinos fiatal hölgy, bosszúsan forgatta a kezében lévő képeslapot. Néha-néha az ablaknál álló fiúra pislantott, aki úgy látszik nem akart róla tudomást venni.

A szél és a huzat bekergette a vonatfüstöt. A hölgy hangosan köhögött. A fiú azonban nem hallotta a köhögést. Az útitársnőt bántotta, hogy nem tudja észrevétetni magát a fiúval, aki Pesttől kezdve még csak rá sem nézett. Hát miért szép ő? Hogy száz kilométereken keresztüli unatkozzék? Minden állomásnál leste, várta, hogy felszáll-e valaki az ő kocsijukba. Bántotta, hogy a fiú nem akarta észrevenni, hogy csak ketten vannak a kocsiban. Bosszankodott, hogy a korom bejön az ablakon. Felállt és megszólította Deésit:

- Pardon, lenne olyan kedves és becsukná az ablakot? A füst már nagyon kellemetlen.

Deési zavartan nézett hátra.

- Bocsánat, egészen megfeledkeztem magamról. Ez a sok hancúrozó szikra úgy elszórakoztatott, - válaszolta a fiú.

Sietve felhúzta az ablakot és leült az asszonnyal szemben, aki éppen narancsot vett elő.

Deési szerette volna előbbi udvariatlanságát valahogy helyrehozni, de nem tudta, hogyan szólítsa meg az asszonyt.

Az asszony ette a narancsot és amint apró fogaival marcangolta, párszor barátságosan Deésire nézett, aki erősen morfondírozott magában.

Elvégre miért is ne szólíthatnám meg? Nem olvas, nem alszik és folyton rám néz! De ha kellemetlenül érintené, ha megszólítanám? Esetleg tolakodásnak veszi.

Alaposabban szemügyre vette útitársnőjét.

Igen elegáns, szürke útiruhában volt a hölgy, ujjain két briliáns ragyogott. Kalapja alól szeszélyesen kandikáltak ki rakoncátlan hajfürtjei. Lábait keresztbe rakva egymás fölött úgy ült, mint egy kokott. Karcsú bokáin s lábszárain elég ingerlően feszült a selyemharisnya.

Deési Ferenc úgy érezte, hogy a fülkében már elég meleg van és nem tudta megérteni, hogy a nő fején miért van kalap?

Hosszú ujjaival végig simított hullámos, szőke haján, megigazította nyakkendőjét és megszólította az asszonyt.

- Nagyságos asszonyom, azt hiszem, kalap nélkül kellemesebb volna. Olyan meleg van, miért nem veti le a kalapját?

Az asszony kacéran felnevetett.

- Csak nem azon törte a fejét idáig, hogy a kalap miért van a fejemen? Mi asszonyok gyakran felejtjük fejünkön a kalapot.

- Különösen, ha a kalap olyan csinosan áll és új? - válaszolta Deési.

- Hány éves maga? - kérdezte Deésit az asszony.

- Sajnos, nincs nálam a keresztlevelem!

- De a nevét csak meg tudja mondani?

Az asszony ezt a kérdést fitymálólag adta fel s a fiú vegyes érzelmekkel telt udvariassággal válaszolta:

- Nem akartam túlságosan szerénytelen lenni, nem is gondoltam, hogy ilyesmi is érdekli.

Kölcsönös bemutatkozásnál, mikor a fiú kezet csókolt, úgy érezte, hogy az asszony pillanatra megszorítja kezét. Az asszony szólalt meg ismét:

- Hová utazik?

- Sopronba.

- Talán a rokonaihoz?

- Nem, most vonulok be önkéntesnek.

- Jó dolga lesz. Szép asszonyok vannak ott! Szőkék, barnák!

- Az asszonyok eddig nem érdekeltek.

- Ejnye, ejnye, pedig én is soproni asszony vagyok!

Deési Ferkó most már igazán zavarban volt- Férfiösztönével megérezte, hogy nem közömbös az asszonynak, de nem volt annyira rafinált, hogy okos választ tudott volna adni. Elővette a cigaretta tárcáját és megkínálta az asszonyt. Aztán ő is rágyújtott.

Az asszony valami olyan hangon, amitől a fiú minden csepp vére bizseregni kezdett, csak úgy keresztnevén szólítva, kérdezte:

- Mondja, Ferkó, megcsókolna maga egy olyan asszonyt, aki füstöl?

- Én, hogy őszinte legyek, ez ideig még nem csókoltam meg senkit!

- Na, majd ha önkéntes lesz, megjön a bátorsága. - Mondta az asszony bántóan.

- Miért? Azt gondolja nagyságos asszony, hogy gyávaságból nem csókoltam eddig?

- Én nem gondolok semmit!

Elhallgattak. A fiú az asszonyt, az asszony a fiút nézte. Pár perc múlva egymásba kapcsolódott tekintetük. Az asszony felállt, nyújtózkodott. A fiú szemei égtek s eddig ismeretlen sóvárgással tapadtak a nyújtózkodó nőstény párduc feszülő idomaira. A nő levette kalapját és a fiú megmámorosodott az asszonyi haj illatától.

- Mondja, Ferkó, maga papokhoz járt iskolába?

- Nem, kadétiskolába jártam és utána Pesten kereskedelmiben.

- És Pesten minden fiú olyan csacsi, mint maga?

- Miért vagyok csacsi?

- Na hallja? Ha... ha... azt sem tudja megmondani hány éves és még nem is csókolt meg senkit.

- Huszonkét éves vagyok... és...

Décsi Ferenc átfogta az asszony derekát, aki nem tudott szabadulni. Talán nem is akart? A száját az asszony forró, nedves szájára tapasztotta. Mikor elengedte, a nő buján felkacagott.

- Hallja, Ferkó, ha önkéntes lesz, nem szabad ám ilyen nyálas csókokat adni.

…Mire Sopronba értek, az asszony megtanította Deési Ferencet, hogy kell csókolni.

A vonat megállt és az asszony sietve elbúcsúzott.

- Isten vele, Ferkó! Majd a városban találkozunk. Most sietek, mert vár az uram.

- Az ura? Hát mag nem elvált asszony? - kérdezte lehűlve Deési Ferenc.

- Nem, nem - válaszolt az asszony türelmetlen hangon - nézze, ott vár az uram a peronon, az a főhadnagy! Isten vele! De remélem, minél gyakrabban fogunk találkozni!

Deési Ferenc nagy meglepetésében nem fogadta el a feléje nyújtott kezet.

A peronon mikor ő is leszállt, még futólag látta, hogy a szép barna asszony, hogy öleli át tömzsi, alacsony, vöröshajú urát...

Sietve hagyta el a pályaudvart és kint az utcán egy taxiba ült, odakiáltott a sofőrnek:

- Hajtson kérem a 18-as laktanyába!

*

Éjjel féltizenkettő volt, mikor Deési Ferenc a 18-as laktanya őrszobáján jelentkezett. A kürtös felkísérte a második emeletre és Deési kíváncsian lépkedett a kürtös után. Egy szobába léptek, ahol már több újonc önkéntes tartózkodott, akik az ajtónyílásra a jövevények felé fordultak.

- Deési Ferenc vagyok - szólt a belépő, - most érkeztem Pestről.

Sorra lekezelt jövendőbeli társaival.

- Ott az ágyad - mondták, - de hogy nem fogsz benne aludni, az egyszer biztos! Kemény, mint a vasalódeszka.

Deési legyintett a kezével, mint aki beletörődött sorsába.

- Igen fáradt vagyok a hosszú úttól, majd csak elalszom valahogy - mondta.

Otthonosan elhelyezkedett, és a fiúk, akik közül a legtöbb csak 3 napja volt a kaszárnyában, csodálkozva nézték, hogy az „új fiú” milyen szakértelemmel szedi szét a pokrócot, és veti meg az ágyát. Nekik a szakaszvezető mutatta meg, hogyan kell ágyat vetni.

Deési Ferenc levetkőzött, ruháit szépen az előírt módon összehajtotta, cipőit az ágy lábához állította és lefeküdt.

A kürtös megvárta míg a többiek is lefekszenek majd leoltotta a villanyt és kiment.

Egyik fiú odaszólt Deésihez:

- Te! számold meg a szobasarkát, igaz lesz az álmod!

Deési Ferkó sokáig forgolódott, hánykolódott a deszkakemény ágyon. Útitársnőjével történt kalandja járt folyton az eszében, míg lassan álom jött a szemére. Az álma szokatlanul szép volt... Kaszárnyában, valódi katonai vaságyon, katonák között ugyan hogyne lett volna szép a szőke fiú álma, aki végre igazi katona lett. Ha valakinek elmesélte volna ezt az álmot, az nem kételkedett volna abban, hogy Deési Ferkó katonának született.

Másnap reggel beöltöztek. Ferkó boldogan szorított magához minden egyes ruhadarabot. A ruhák ugyan foltosak voltak, amilyeneket az újoncok szoktak kapni, de mégis csak kincstári volt minden egyes darab. Valódi kincstári...

Az újdonsült önkéntesek legjobban örültek a fegyvereknek és szíjaknak. Az „a la bandouliere”, vagy magyarul pantalér azonban még a raktárban maradt, ezt csak újonckiképzés után osztják ki.

1932, október 2-án, hétfőn az újoncszázad bemutatkozott. Deési Ferenc századparancsnoka Tarpai Ferenc százados volt. Mint minden kezdetkor, így most is üdvözölték az újoncszázad tagjait. Az üdvözlőbeszéd után Tarpai százados mindjárt megtartotta az első kihallgatást is.

- Deési Ferenc - szólt Talpai a kihallgatáson. - Maga azonnali leveszi a karpaszományát és az önkéntesek szobájából átmegy a legénységi szobába. A honvédelmi minisztérium rendelete miatt nem adhatjuk meg önnek azon jogot, hogy karpaszományt viselhessen, mert az érettségi vizsgával 2 évet késett. Módjában van azonban kellő indokolással a kpvj-t (karpaszomány viselésére való jogosultságot) megkérvényezni.

Így lett a kis pécsi kadétból közönséges baka.

Deési Ferenc beadta kérvényét, de azt a honvédelmi minisztérium elutasította.

Deési nem csüggedt. Beszerezte a szükséges iratokat, orvosi bizonyítványokat, amelyekkel igazolta, hogy hibáján kívül érettségizett később stb. és újból megkérvényezte a karpaszományt.

Közben az idő telt-múlt.

Deési Ferencet az önkéntesek nem vették be a társaságukba.

A soproni kadétiskolások, akik ugyancsak abban a században szolgálták le akadémiai próbaévüket, nagyon megszerették Deésit. Megérezték benne a bajtársat s egyik nap, amikor rájöttek, hogy Deési kadét volt, testvérükké fogadták.

Deési egyik fogcsikorgató hideg téli reggel szorosabbra húzta össze rongyos, vékony köpenyegét. A Schneeberg felől jéghideg szél csapott az arcába és Deési dideregve söpörte az altiszti lakások előtt összegyülemlett havat. Most nem volt jókedvű, mélyen megalázva érezte magát, hogy az az analfabéta paraszt, aki pár hónappal ezelőtt még csempészésből élt, most véle egyenrangú. Ő is úgy mossa a folyosót, a klozetot, mint a többi baka.

Délután, mikor a laktanyaudvaron a kútnál mosogatták a csajkákat, sokszor ráfagyott a víz Deési kicserepesedett kezére.

- Az önkéntesek külön - étteremben étkeztek s Deési nem egyszer szolgált fel nekik.

Ha az akadémikusok éttermébe volt beosztva, azok nem engedték felszolgálni. Odaültették maguk közé, tudták, hogy Deési nem tehet sorsáról.

Egyik nap Deési ismét az akadémikusokhoz került mosogatónak.

- Gyere, Feri, üüj ma mellém, ne lógasd az orrod! - mondta Ambrus, aki később Deési legjobb barátja lett.

Deési Ambrus mellé ült.

- Na öregem, szólt Ambrus, ne busulj, ne búsulj, majd megjön az engedély a karpaszományra’

- Deési legyintett:

- Már egészen baka lett belőlem! Nézd a kezeimet! A legénységi szobában befagy a víz Istentelen hideg van. A Filó, az a bugris paraszt, leveri minden este a ruharendemet. A puskámat ma is egész délelőtt tisztítottam, mégis azt mondja rá, hogy koszos! Folyton káromkodik! Az anyám istenit szádja! E héten minden reggel 4-kor keltem, Filó azt mondta, hogy legyek gangsoros, nem árt az ilyen finom úrnak, hogyha dolgozik egy kicsit. Tudod bántja őket, hogy én nem pofázok vissza! Bármit parancsolnak, megteszem. Most már abba kötnek bele, hogy folyton énekelek. Ha tudnák, hogy mérgemben teszem.

Deési közelebb ült Ambrushoz és nekimelegedve beszélt tovább.

- Te, a bakák azelőtt ki nem állhatták ám, olyan ficsúrnak néztek. Azt hitték, azért vagyok mérges, mert nem közébük való vagyok. Azt hitték, megvetem őket! Pedig semmi bajom velük.

Rosszul állt a kezemben az udvarseprő meg a súrolókefe. Tegnap este nekem is le kellett mennen a konyhába. A szakács, az a tizedes, tudod, irtó jó pofa, azt mondja a többieknek, hogy legalább is olyan gyorsan hámozzák a krumplit, mint én.

Tudja Isten, nem haragszom egyikre sem. A múltkoriban ügyeletes voltam, egész éjjel nagyon hideg volt. Bemegyek a szobákba, hogy betakarjam az alvókat, akik lerúgták a pokrócukat. Közben jön Virág alhadnagy és nem talál a napos asztalnál, hát kihallgatásra rendel. Hiába jelentem, hogy a százados úr parancsára az éjjel többször be kell nézni a legénységi szobákba, nincs-e valaki rosszul, nem rúgták-e le a takarót. Ez a Virág komisz egy ember! A kihallgatáson miatta kaptam egy hét büntető szolgálatot.

- Hát nem jelentetted, hogy miért rendelt kihallgatásra a Virág? - kérdezte felháborodva Ambrus.

- Jelentettem, de mégis Virágnak lett igaza!

- Nem baj, Feri, megjön a karpaszományod, aztán együtt megyünk hálózni! Te még kint sem voltál a városban, pedig ott olyan szép médik vannak! A korzó is tele van velük. Egyik nő csinosabb, mint a másik... Hanem tudod mit? - folytatta emelt hangon Ambrus. - Van a városban egy cukrászda, két lány van ott, a tulajdonos lányai, kedves úrilányok, oda elmehetnél holnap délután. Menj el Úgy 5 óra felé s mi félhat után szintén bemegyünk. Egészen jó vicc lesz. Tudod, a Mauziékhoz nem igen járnak bakák. Az egyik legjobb cukrászda Sopronban, mindig tömve van tisztekkel. Hia tisztek lesznek, be ne mutatkozz! Ne engedd, hogy Mauziék kiszolgáljanak. Mi ismerjük már az ottani szokásokat, mi is magunk szolgáljuk ki magunkat. Menj csak el és várj meg minket!

- Te, Tata! - így hívták Ambrust. - Ne haragudj, de nem mehetek el! Egy vasam sincs!

- Hát tegnap volt zsoldfizetés, elég oda 2 pengő.

- Mondom, egy vasam sincs! Tegnap zsoldfizetés után kölcsönkérte egy baka.

- Adok 5 pengőt, majd megadod! Úgyis tartozom én is 3 pengővel.

Így aztán megegyeztek.

Vasárnap délután Deési kimenőre készült. A bakatársai nagyot bámultak. Nem csoda! Deési mióta itt volt, még egyszer sem vette fel kimenő ruháját. Még soha nem ment ki a városba.

Deési csak most látta, hogy a bakák mennyire szeretik. Az egyik bokszot, a másik pomádét ajánlott fel. Deésinek azonban volt mindene és nem fogadott el semmit. Hamar felöltözött. A haja rendben volt, az arca is, de a kezeivel nem boldogult. Szép hosszú ujjai dagadtak és vörösek voltak. Méltatlankodott: ilyen kezekkel menjen ő cukrászdába? De el kellett indulnia, megígérte Ambrusnak.

Épp Filó őrvezető volt aznap a napos tizedes.

Deési jelentkezett:

- Napos tizedes úr, alázatosan jelentem, kimegyek a városba!

Filó vezényet...

- Hátra arc! Balláb föl!

Deési felemelte a ball lábát. De Filó biz’ nem találhatott hibát. A kimenőruha, a köpeny, bakancs, vadonatúj volt. A harminckét bakancsszeg gúnyosan vigyorgott Filó arcába. Filó ma egyrészt jókedvű volt, másrészt meg gondolta, hadd menjen ki ez a Deési. Egészen barátságos hangon mondta:

- Kimehet, Deési! - De ezt úgy mondta, mint egy vezérkari ezredes...

Deési „letisztelgett”, s elindult, de alig tett pár lépést Filó még utána kiáltott:

- Jöjjön csak vissza! Mi van a lábtekercsén?

Lehajolt és végig mustrálta Deési lábtekercsót Diadalmasan tartott a fiú orra elé pár milliméterre egy hosszú fehér cérnaszálat.

- Egy spulni cérna! Nna, most már mehet!

Deési a kapuőrség előtt feszesen tisztelgett, Wolnhofer szakaszvezető, a laktanyaügyeletes altiszt (laktanyacsősz), meredt szemekkel nézte. Már majdnem kilépett a kapun, mikor Wolnhofer elordította magát:

- Deési!

Deési visszafordult és odament a rettegett Wolnhofer elé. Wolnhofer igen goromba, durva ember volt, még a bakák is „moslékszájúnak” nevezték. Vérig szekírozott mindenkit. De Wolnhofer igen szorgalmas és vitéz katona hírében állt. Az esze vágott, mint a beretva s az utolsó krajcárját is odaadta volna, ha valakit ezzel kimenthetett a bajából. Menetgyakorlat alatt, ha a bakák közül valakinek feltörte a bakancs a lábát, Wolnhofer a saját kapcáját is odaadta, csakhogy a baka ne szenvedjen. Gyakorlat alatt, mikor ő volt a vezető, a bécsi dombokon halálfáradtra „fektette” a bakákat.

Wolnhofer megszólította Deésit:

- Ná báka úr, hát havá mégy?

- Szakaszvezető úrnak alázatosan jelentem, kimegyek a városba, - felelt Deési aggódó hangon, habár biztosra vette, hogyha egyszer Wolnhofer őt megszólította akkor nem lesz abból semmi...

- Ná, és olyan biztos ábán, hogy kimégy?

A fiú farkasszemet nézett vele, vagy három percig.

- Ná, hát csák menjen! Dé á lányokat né ám á korzón csípdéssé ősszé, mér ván árrá hély á lővérék sűrűjébe! Aztán fogjon nékém is égy féhémépet, mer én má ném érék rá! Érti?

- Igenis!

Deési elindult és szinte meghatódott a boldogságtól, hogy Wolnhofer kiengedte! Pedig tőle meg a tisztek is rettegnek. Deési hallotta, hogy ha Wolnhofer valakit megállít a kapuban, annak befellegzett a kimenő! Jókedvűen sietett a város felé. A Manninger úton, a Rákóczi utcában minduntalan kimenős lányokba ütközött, de barátságosan kacsintott vissza, ahogy ez már bakaruhájához illett. Egyiket megszólította:

- Mondja lelkem, merre van a Mauzi-féle cukrászda?

A leány útbaigazította. Deési gyorsan ment, új bakancsa csikorgott a jeges úton, néha meg-megcsúszott. Végre célhoz ért. Leverte magáról a havat és belépett a cukrászdába. Ambrus leírása után ráismert Mauzira és kissé zavartan köszönt.

- Kistihand.

Mauzi és húga közömbösen mondták:

- Jó estét!

Feri lekapcsolta derékszíját, köpenyét a fogasra akasztotta és a pulthoz ment. Pár pillanatig szemlélte a sok torta, krémes, mignon és egyéb nyalánkságokat és elhatározta, hogy betegre eszi magát. Amióta bevonult, hírét-hamvát sem látta ezeknek a finom tésztaféléknek. Megdörzsölte a tenyerét és barátságos hangon szólt Mauzihoz:

- Szabad egy tányért és evőeszközt kémem?

- Mausi a hátsó helyiségbe ment, mikor visszatért, nem adta át a tányért. Rideg hangon kérdezte:

- Melyikből akar?

Feri felfortyant. Na itt is csak úgy kezelik, mint egy közbakát. Leült egyik asztalhoz és onnan válaszolt Mauzinak:

- Kérek egy málnaszörpöt!

- Nem adtad a buta baka kezébe a tányért - gondolta - menj csak be pohárért!

Mauzi szemei villogtak, azonban üzlet-üzlet, kiszolgálta a bakát.

- Kérek egy szivórudacskát is!

- Nincsen!

Deési kezébe vette a „Petit Parisien” egyik számát és olvasgatni kezdte. Közben kiitta a málnaszörpöt.

- Kérek két gesztenyéstortát habbal!

Mauzi egy kistányéron odavitte a mignonokat és kést villát helyezett a tányér mellé.

A fiú nem használta a kést, a villával enni kezdett, és környezetét nem tekintve, belemerült az előbbi újság olvasásába.

Csakhamar kellemesen érezte magát. A rádió éppen Schubert: „Standchen” -jét közvetítette. A jó meleg, a cukrászdákat jellemző illat elfelejttették vele, hogy baka.

A mennyezetről lelógó hatalmas csillár rávetette fényét Deési hullámos szőke hajára, aki elegáns tartással olvasott és evett.

Mauzi húga kijött a belső helyiségből és odasúgta nővérének:

- Te, milyen jóképű gyerek!

- Kár, hogy baka! - válaszolt csendesen Mauzi.

Deési halkan felnevetett. A francia lapban valami szellemes viccet olvashatott és ez kihozta komolyságából.

Az ajtón elegáns bundás hölgy lépett be. Deési háttal ült az ajtónak, s nem láthatta a jövevényt.

A hölgy köszönt:

- Pá, Mauzi édes! Van jó friss gesztenyepüréje?

- Van, szívem! Itt fogyasztja el? - Közben intett a baka felé, hogy talán később, ha majd a baka elment.

- Itt fogyasztom el, oly kellemes idebenn!

A bundás hölgy hangja nagyon ismerős volt Deésinek. Óvatosan feltekintett és nem csalódott! Az az asszony állt mellette, aki megtanította csókolni. A fiú agyán átvillant az emlékezés. Udvarias hangon szólt Mauzihoz:

- Kérek egy teát és pár habcsókot hozzá!

A bundás hölgy meglepetten fordult a fiú felé.

- Nini! a Ferkó! Jó estét Ferkó! Hát maga mégis Sopronban van? Azóta nem láttam! Hát, hogy van Ferkó? Mi újság? - Édesdeden folytatta:

- Emlékszik még rám?

Közben Mauzi kihozta a teát és kis tálcán a habcsókokat.

Az asszony kacagva beszélt tovább.

- Mi az Ferkó, habcsókon élünk? Hab nélkül nem is jó? Nem is szereti... Mi?...

- Bocsásson meg, asszonyom, de talán rosszul méltóztatik emlékezni. Nem Ferkónak hívnak s úgy emlékszem még nem volt szerencsém...

- Hát nem a Deési önkéntes maga?

- Nem, én Saláta Miklós közhonvéd vagyok. Kissé mosolygós arccal folytatta:

- Bocsásson meg asszonyom, örülnék, ha nem csalódott volna. Ez esetben engemet ért a nagyobbik kár!

Az újságba merült és a lehető leggyorsabban elfogyasztotta teáját. Fizetett, felöltözött és elment.

Az asszony is, Mauzi is, csodálkozva néztek utána, amint pirosra gyúlt arccal betette maga mögött az ajtót.

Mauzinak méltatlankodva mondta az asszony, hogy így, meg úgy, határozattan emlékszik, ezzel a fiúval együtt utaztak Pestről és a hajáról, meg a szájáról, de hangjáról is rögtön ráismert.

Pár perc múlva négy akadémista, élükön Ambrussal, beléptek az „Eine kleine Conditorei”-ba, ahogy ők nevezték.

- Kezeit csókolom, Mauzi, de komisz szél van odakünn. Bejöttünk melegedni.

Mondja tata, - kérdezte Mauzi, - szolgál maguknál valami Saláta Miklós közhonvéd?

Tata készséggel válaszolt:

- Hogyne! Irtó jó pofa. Hétfőn elaludt az őrszobán és most szigorítottja van. Ép ma kezdte meg, be sem jött ma az akadémista szobába seperni.

-Hogy néz ki az az ember?

-Olyan alacsony, fekete hajú és köpcös.

Mauzi és az asszony egyszerre kérdezték:

- Alacsony... feketehajú... köpcös?

- Igen, válaszolt türelmetlen hangon Ambrus. De mondja, kedves Mauzi, nem volt itt 5 óra után egy magas szőkehaju katona?

- Épp most ment el!

- Gyerünk fiúk, hívjuk vissza szegény Deésit - mondta Ambrus - s „viszontlátásra”, kimentek a cukrászdából.

Később csalódva tértek vissza.

Az asszony és Mauzi hevesen kérdezősködtek. Megtudták a fiúktól Deési egész soproni pályafutását.

Mauzi bánta, hogy olyan rideg volt ahhoz a fiúhoz és bosszantotta, hogy előbb nem jött rá, hogy nemcsak amolyan közönséges bakával volt dolga.

- Mondja, Tata, beszél ez a fiú franciául? Itt úgy tett mintha iá Parisien-t olvasná.

- Olvasta is, - felete Ambrus. - Nézze Mauzi, tegnap ide adta nekem ezt a verset. Sully Prudhomme-nak egy verse. Kért, hogy bíráljam meg, jól fordította-e le. Sajnos, nem értek a versekhez.

Átnyújtotta a papírlapot.

- Mauzi, azután kérem vissza! Tudom, magának vannak jó versei.