Nyirő József

LEÁNYKÉRÉS A HAVASON

elbeszélések

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

JÉZUSFARAGÓ EMBER

A hajnal felköltötte a falut. A májusból kiömlő áldás egyszerűen és tisztán kíséri a szekeret. A természet ártatlan, mint a gyermek ütere, és szép, mint a gyógyult seb. Ragyogása hegyekről, patakokról, ablakokról és a szekeres orráról egyaránt visszaverődik.

Lépésben haladunk a különös, művészi pompájú fahajlékok során. A székelyek emelt elmével járnak. Nem barom mellett baktató parasztok ők, hanem Isten jobbjának árnyékai, kiknek értelme röptében táplálkozik, mint a fecske. Ha asszony jön szembe, dúsnak látszik, a leányok üdének, mint a csókkal összelehelt orca. Az út közepéről eltörött derekú kutya fartal be a kapun az életre. A szekeres feléje billenti az ostornyelet:

– Ott lakik a jézusfaragó ember!

– Ki lakik ott?

– Valami országcsuda. Míg étetünk, megnézheti! – veti hátra.

Szép itt minden, még a levegőben elcsavart füst is. Úton-útfélen látom az érdekes, kissé fellengző székely fényt, mely a nap alá is tüzet szeretne rakni. Az angyalok osztovátáján sem lehetne kedvesebb helyet szőni. Az élet örökkévalósága van itt, hol a halál talán sohasem támasztja üveglétráját az ember homlokának, hogy megnézze hátralévő napjait. De ki-mi lehet ez a falusi ezermester? Jézusfaragással kevesen foglalkoznak. Érdemes megnézni, míg az emberem a zabra bízza lovát a fogadóban.

A hanyatló kúriaforma házat fölverte a burján. Néhány barna, érces legény állingál az úton. Tőlük kíváncsiskodom:

– Ki lakik itt?

– Ott-e? A naccságos úr!

– Hát nem a jézusfaragó?

– Mert az!

Tehát úr, sőt nagyságos úr, ami a székelyek között, kik mind nemesek és büszkék, szokatlan megkülönböztetés, inkább gúny. A legények tekintete se sok jóval biztat. Mindegy. Annál érdekesebb.

A kutya morogva a kutyatej közé búvik. Magas, tartózkodó, züllött kinézésű férfi fogad. Dühösen pillog rám.

– Tessék! – és megvető kézmozdulattal előrebocsát.

A szobában öreglegényes, furcsa és kietlen rendetlenség. Igazi koszos csavargótanya.

Rám néz, én rá.

Lábán rossz cipő, a fején nimbusz. Hosszúkás, sovány arc. Úgy látszik, sokszor szenved éhségkáprázatokban. A domború homlok árkában bizalmatlanság szőtte össze szemöldökeit. Magában dühöngő alak lehet, milyenek a föld sarkai mögül leselkednek a világra.

– Érdeklődöm a művészete iránt! – udvariaskodom. – Ha láthatnám néhány munkáját.

-Kérem!

Kinyit egy oldalkamraajtót, és gyűrt karokkal, mogorván félreáll.

Kíváncsian lépek be. A műterem ijesztő. Visszadöbbenek.

A viskó falán számtalan kisebb-nagyobb feszület meredezik. A sarokban szörnyű keresztek nyúlnak. A háttérből zordon Krisztusok néznek rám rémes rángások képébe kötözve.

Miféle istennyomorító hely ez!

Rémületes a szálas karok kitártsága, mellyel szembe kell menni. Egyik nem engedi a másikat nézni. Egynek és egyszerre kell látni az összest. Kettő sincs egyforma köztük sem alakra, sem kínra nézve. Szokatlanok, brutálisak mind. Inkább latrok. Aki a fára felkényszerítette őket, maga sem hiszi, hogy kínlódással lehet embert üdvözíteni. A vonások elhelyezése élő, a vonaglásban hajlékonyság, az inak feszülnek, a csontok hűen csontok rajtok. Félelmesen nagyszerűek: a szakállba mardosó száj, üreges arcgödrök s az embersúly, mely a szakás cigányszögekre nehezedik, és megtorlódik a térdek merevségén. Egyiken finoman ki van dolgozva a pillanat, amint a jaj felbillenti a szemeket és a nyelvet. Fakórságra, hosszú alakok éles hátgerinccel, melyek legörbítik bozontos fejüket, mint Atlas a földnek. A kidudorodó bordászat, az ajzott pillák alól kirontó szándék arra vall, hogy készek szóval is agyonsújtani az embert.

Mellemre nyomott kézzel igyekszem számot vetni a látvánnyal, és mintha piros szőnyegen táncolnék, úgy szédülök.

– Uram, mi ez?

A művésznek is fütyül a lélegzete a hátam mögött az izgalomtól. Válasz nélkül tévelyeg a gondolata.

Már tudom is.

Mi volna egyéb, mint kiszenvedni nem tudó, véres orgia, hússzakító irtózat, nyers tolongás a halál felé, kivégzettek lázadása a vesztőhelyen, kik csak az alkalmas időre várnak, hogy elszökjenek a gerendákról. Haldokló bakó látomása ilyen... Bár szakadna le a tömérdek falra mászott test, hogy könnyebbülne meg a fal.

Elég volt.

Ha nézem, mintha harcból riasztott utolsó zsoldos volnék, ki lova nyakát harapdálva ösztökéli a futást, mert vérét torkába hányja a félelem.

Mögöttem áll ez a duhaj rokkant, ki mankójával beverte a király ablakait, ez az eszmebénító nyomorult, a véső hiénája, ki saját égő haja fényénél gondolkodik.

– Tetszenek? – mosolyog szúrósan.

Azonmód kérdezem vissza:

– Nem ölt maga embert?

Mert csak az köthetett ki az élethű feladattal, kinek kezei közt embercsontok töredeznek.

– De igen! – gördíti vissza a szót. – Négy esztendeig egyebet sem csináltam.

Piros láng játszik az ábrázatán. Hátrálva igyekszem kifelé, hogy megkönnyebbüljek. Az ember lenézően végigmér.

– Fél?

– Ez... ez... a halál! – hebegek.

A művész bántóan felkacag.

– Hozzá kell szokni!... Egyetlen jóakarónk... Az örök fekete sietés, imádsággal gyámolított vagy kínokkal kövezett út, koldusra ejtett szennyes rongy, békés formájában is galambverejték, szelíden elnyelő halszáj, bölcs madár az ujjam hegyén, mely hallgatni tanít, festett sarkú szerető, kölcsönzött szamár, mely kihordja az emberből a világ keserűségét. Amelyik tetszik!...

– Nem igaz! Túlzás! – meredeznek a hajszálaim.

Egymásra nézünk, a művész magába mélyed, mintha ott se volnék. Hallgatunk. Az ablakon beénekel a tavasz, a természet folytatja ujjongó útját a nap felé, mely forró keréknyomokon nyomul a falu fölé. Az emberek szeme színeket gyűjt, fülük loppal rejtegeti a földi zenét; csak ez az átkozott elégedetlen, ki Krisztustól irigyli az utolsó sóhajtást. Hirtelen azonban feleszmél, mint a hindu szónok, ki csendért éhes hasára csap. Beszélni kezd, de mintha nem nekem szólna, hanem a lélek révületében:

– Régen, az őskeresztények tudtak meghalni, mert tudtak parancsolni a halálnak... Az, aki szelídséggel becsmérelte a tiránnust... Ki a Pontus mellett szenderedett el... Ki lábon alszik a kódex miniatűrjében... Ki vérszopó farkassal ásatta sírját... Ki arany paténán nyugszik... Ki örökre elaludt negyvenegy himnusz után... Ki kezét, mint viaszfedőt, csendesen keblére helyezte... és ki még egyszer szemeit függesztette az égre: „Lux ecce surgit aurea!”...

Bámulva nézte, de – mintha ott se volnék – tovább fűzte a szót:

– Ők igen!... '

Jólesett neki a középkori gyertyalobogás, a pergamenforgató dohos barát, kinek a láncos könyvek láncát a lábára lakatolták. Maga is olyan lett, mint egy méteres mellű franciskánus, ki a leheletével olvasztja a viaszt, hogy eltalálja a Clara Santa arcszínét a salétromot virágzó cellában... Csak a hangja lesz halkabb:

– A lepkebáb (szakasztott múmia) egyetlen selyemszállal áthurkolja magát a fűszálon. Csak ennyi erősség őrizte őket is... Egyetlen, Jézus derekára kötött selyemszál...

Az idő eltelt, mindjárt érinti a nap a torony hegyét, de a művész tovább álmodik:

-...Mindez már csak a múlté. Hiányzik ma hozzá a mély bensőség, a magánkívüliség lendülete, a jámborság, az antik pompa, a megkönnyebbülés, a megdicsőülés lelkesültsége... A homlok erőteljes, a száj finom és lágy, a fénylő kijárat, a szem nyílt és mély, hozzá nem hosszú szakáll, nazireus haj, ahogy mindezt megszoktuk... Százszor így akartam én is, de a vésőm önkéntelen gyűlöletre mélyült, az emberiség pofát tolt elibém, torz, éhségvert, szeszes szájat, a mintául kínálkozó világ – Dantéval szólva – trombitát csinált az alfeléből. Eh!...

Hirtelen abbahagyja, és búcsúzóul kezet nyújt. A kertből a füvet gázolva fürtös kis leányka zajong felénk. A béna kutya farkával legyezve követi. A züllött művész féltékenyen rárántja az ajtót a feszületekre, hogy a gyermek meg ne lássa őket...

Mikor visszatekintettem, éppen csókra emelte a kislányt.

A szekerem szembejön velem. Felülök, hogy továbbmenjünk. A szekeres visszakémlel.

– Hogy meredne meg az az ántikrisztus! – és ijedten rácsap a lovakra.

Furcsán érzem magam, mintha rontás volna rajtam. Megzavart ez a fene faragó. Csoda, hogy a fejem körül nyilamló fecskék ki nem ütik a szememet. A lovacskák is alig lihegnek. A gabonák mezejét se tudom élvezni, mint máskor. A pipacsot sebnek nézem, a virágok égett házak kormából valók. Talán azért fertőzöttek a kalászok is, az üvegtérdű szüzek. A vékony cigány, a szúnyog fülem fölé tartja muzsikáját, és én hallgatom. Messzire azonban nem jutottunk. A Borbáth-fogadónál régi cimboráim lehúztak a szekérről a Tolvajos-tetőn, Két napja vadásznak fenn a havason, de a cigány bajszát már leégette a bőrszivar. Puskával lőttek a lovak elé. Hát így ott maradtunk pilátusvacsorára.

A fiúktól megtudtam, hogy ki az a jézusfaragó.

Azzal ne kezdj ki! – intett a főbíró. – Kiismerhetetlen. Háromszor is doktor, mindenben kiváló. Volt nagyúr és csavargó. Vadászott mágnásokkal, és evett cseréptányérból mint napszámos. Cigány nem mer előtte hegedülni, pap fél a teológiát említeni is. Végigjárta fél világot, és koldult mindenféle nyelven. Tudósokat győzött le, és hányódott utak sáncában. Különös ember az. Bolond különc. Múlt évben züllött haza a kislányával, ki tudja, honnan... No, Szándoki, mi lesz! – kurjantott a cigányra.

Új mulatozás zendült. Nóta rázta a fejek gondját, én azonban még mindig a jézusfaragó sziklafejét láttam, a fekete arcát, mely olyan, mint a pásztorüst a lobogó lángban... Hát ezért botlott meg a halál dombján, mert a nyugalmat, az igazat, a nemest, a boldogat nem találta sehol, és e nélkül nem bírt ember lenni... Az igazság fölött kétségbeesett emberek sorsa ilyen. Jólét, boldogság?... Eh!... Két szál cigány, ki hazakísér az úton utolsó garasomért... Húzzad, Szándoki! Úgyis a velőnkben lüktet a pusztulás tánca, kacagjunk hát foghúsra fagyott szájjal, égre facsart szakállal... Húzzad, Szándoki, aki szented van!...

Egy év múlva újra csak különös formában találkoztam a jézusfaragó emberrel.

A város szélén nagy üggyel-bajjal egy ernyős szekeret tördelő, megvadult lovakat fékeztek meg. A szekérről keresztek hullottak szanaszét. A tömeg bámulva állottá körül. A városszolgák a rendőrségre vitték a kereszteket, az összezúzott jézusfaragót pedig az ispotályba. Félóra múlva már legendák keringettek róla a városban.

Mikor magához tért, hivatalosan rátámadtak:

– Mit akart ezekkel a feszületekkel?

– El akartam adni – küzdött a torkába toluló vérrel. – Fél országot bejártam, de senkinek se kellettek.

Ütésektől foltos szeme elködösödött. Neki is immár nazireus haja vala, és megváltósan sárga. Vérsavó fanyarította száját. Egy légy inni kezdett lábai sebéből, ujjai bütykén a rubingyöngyök megalvadtak.

– Évike! – rándult fel későbben a csuklás melléből.

– Ki az az Évike? – estek neki, de a jézusfaragó örökre elcsendesedett, a fűben gázoló kislányt pedig senki sem ismerte.

A feszületek! – jutott az eszembe, és lehajtott fővel bandukoltam a rendőrségre.

Rendőr őrizte a szekeret.

– Megérinteni semmit sem szabad! – szigorkodott, és állottá bután a posztját.

Az embervérrel festett Krisztusok egymás hegyén-hátán hevertek. Igen. Ők megváltották egymást kölcsönösen, saját vérükkel. Egyikök keresztfán, a másik keresztfától halt meg, és most mind a két test bölcs és szelíd... Már nem a régi zordon probléma. Ez a Jézus mintha kínjában is a kislánya játszótársa volna. A lándzsa is talán azért nyitott bele az oldalába, hogy a gyermek a tenyerébe hulló piros csöppökben kedvét lelje. Fenséges nyugalom és béke árad szét ezekről a feszületekről. Semmi döbbenetes. Keresztény és igaz, mint a virágbimbóba zárt csend. Ő az, aki áldást hint az emberi agyakba. Verejtékgyűjtő próféta, jókor érkező Isten, liliomok pátrónusa. Küs Mihály Danik hite, királyok kegyvesztettje, erő a bogár szárnyában. Palástjának ráncaiból hull a morzsa asztalunkra. Ő a reszketés, mely végigfut a fegyvercsöveken. A leginkább sajnálatra méltó, ki leghosszabban beszélt hiába a világnak...

– Nem kellett senkinek! – tördelte a szót a roncsolt művész.

Talán azért, mert egy szegény székely ember szekerén indult a világba...

Megilletődve teszek a rendőrtisztnek ajánlatot:

– Egyiket megvenném!

– Hová gondol? – hárít el. – Ezek bűnjelek... Hordja ezt a holmit a húszas szobába! – reccsen a rendőrre.

Többet biz én nem láttam a fába írott Jézus-képeket, sem az embereken nem vettem észre, hogy bárki is látta volna.

Ennélfogva tovább míveljük régi szándékunkat egymás iránt.

A VÉRLÁTÓ LEGÉNY

A nagy háborút követő tavasszal történt.

Öreg Tompos Bálint este azt mondta Béninek, a fiának:

-A kaszák rendben vannak-e?... Nyolc embert fogadtam. Velem s veled tízen leszünk. Délig levágjuk a Kustalyt.

A legény csak bólintott. Zárkózott, csendes ember lett ebből a Béniből, mióta hazajött a háborúból, ahol úgy kihúzott négy esztendőt, hogy még a feje se fájt. Itthon se látszott semmi rendellenesség rajta. Hogy keveset beszélt?... Hát osztán? Még jó, ha nem jár az ember szája a mai világban. Nemcsak megoltalmazta Szentfelsége – áldassék szent neve –, hanem azon a nehéz háborús kenyéren olyan legényt facsarintott belőle, amilyen kettő sincs, nem is volt s nem is igen lesz hamarjában a faluban. Szép arcú, hatalmas termetű s szemérmes, mint egy nagy leány. Büszke lehet rá az öreg Tompos Bálint, hogy az édesanyját, Véri nénémet ne is említsem. A nagy vagyon is megvan, ötven hold príma föld. Mi kell egyéb?

Inkább csak büszkeségből mondta másnap hajnalosan Tompos Bálint a fiának, mikor a kövér, derékig érő fűnek nekiálltak a Kustalyon:

– Kerülj hátrább, Béni, mert az emberek nem győznek utánad haladni!... Vezesse a rendet Koncsag Ignác!

A kasza lendül a kézben, suhog, dől a vastag rend. A testek nekifeszülnek, s lassan közelednek a hajnali derengésben csillogó vízhez, mintha ismeretlen szertartást végeznének, vagy a csillagok fiai volnának, kik lehullott társaikat temetik serényen. Az utolsónak alakja még elmosódik a párás ködben, de a felhők már a kelő nap fényében remegnek, mint a földöntúli élet kint feledett színes ruhácskái. A rendet vezető legény a kaszatörlő füvet lassankint lábaihoz hullajtja. Kedves, édes játék ez is, szerelmi babona, leányigéző gondolat, forró testű legények kitalálása. Az emberek nézik a nap szakállát, a hegyekre rézsútosan hulló sugarakat, melyek megjósolják az esőt. *A földnek nagyszerű nyugalmán elszótalanodva visszahaladnak, hogy újra kezdjék titkos mozdulataikat.

Az ötödik-hatodik rendnél azonban Béni meghanyatlik, és kiáll a sorból.

Elégedetten, mosolyogva kerülik ki a többiek. Az apa szégyenkezve szól rá:

– Mi lelt, hé?

Béni észre se veszi. Lehajtott fővel, fontoskodva beleindul az ölig érő fűbe, belehajlik, nézi, vizsgálja.

A kaszások megütközve néznek rá vissza.

– Mit csinálsz, hé?

A legény mintha magánkívül volna, hirtelen megrándul és felordít:

– Aki Istene van – borzadozik –, hiszen itt szörnyű sok a vér!

A férfiak elnémulnak a megdöbbenéstől. Az apja rászól:

– Mit beszélsz te?

– Tele van vérrel a rét!

Rettenve szaladnak oda, nézik, de a vérnek nyoma sincs sehol. Tiszta és ártatlan a rét.

– Hol látod itt a vért?

Béni leszakít egy marok piros virágot, és eliszonyodva mutatja:

– Hát ez mi?... Friss vér! Bizony isten friss még!

A férfiak a legényre tekintenek, aki izzadt, sápadt, különös szemeiből, mint tűzbe borult kicsi ház ablakain, kiizzik a megközelíthetetlen titok.

– Szent Isten! – vetik a keresztet ijedten az emberek.

Apja kemény mozdulattal megrázza a fiút.

– Béni! Béni fiam!

A legény zilált arccal, borzadó üstökkel a magasba emeli a kaszát, de a többiek lefogják, elveszik tőle. A bicsakot is leoldozzák derekáról, hogy ne árthasson senkinek.

– Megkötözzük? – azt kérdi Koncsag Ignác.

Az öreg Tompos megrázza a fejét, komoran maga elé néz, és könny facsarodik a szemébe. A fiú már csendes. Már nincs ezen a világon. Nézi ő is a földet, és zavart, különös szavakat mormol bele a fűbe, mintha jósolna. Papnak is számot tenne, amit mond. Vajon hol tanulta, kitől hallotta? Szája enyhén habzik.

– A vér nem múlik el soha!... A vérnek útja Isten szíve, de a kiontott vér oda vissza nem térhet. A földre hull, de nem válik porrá soha! A vér szent és megbocsáthatatlan...

Némelyek önkéntelen leveszik fövegüket, és úgy hallgatják.

Az öreg Tompos is belenyugszik a változhatatlanba. Szomorúan megfogja a hatalmas legény kezét, ki szép és szemérmetes, mint egy nagy leány.

– Jere, menjünk haza, Béni!

Többé ő sem emeli fel szemeit sem az égre, sem az emberekre.

Csendesen mennek egymásra támaszkodva. Már nincs miért sietniök. Pihegve, fáradtan viszi öreg Tompos Bálint életének roncsát, meghalt lelkű fiát. Viszi komoran, szót se ejtve, elszorult mellel, félelmes erővel, lehanyatlott büszkeséggel. Átvezeti hallgatagon a véres füvek között, és csak néha rivall rá az Istenre, de az Isten nem felel, s a füvek is hallgatnak róla, hogy honnan kapták a vért, szörnyű terhüket.

A kaszások sóhajtva utánuk néznek...

SEBE LÁSZLÓ HAZABESZÉL

Büszkén, leányoknak tetsző arccal, széles mellkassal, birkózóizmokkal jött az egyetemre, nyílt, kihívó túlzással, ahogy ezek a gyerekek rendesen duzzadó, féktelen kedvvel felszármaznak Székelyföldről. Minden mozdulatuk ezt mondja:

– Ezör forint sok pénz, de azért se adnám, hogy itt lehetek!

Eredeti, tarkabarka agyú, kedves fickók az erő darabosságával,

kik indokolt esetben könnyen pofon felejtik az embert. Es hát lelkesen isznak, vérbeli lumpot imitálnak. Ki legkevésbé szereti, leginkább annak jár a szája.

– Ha édesanyám serrel szoptatott volna, ma se tudna elválasztani!

Más nagyszerű megjegyzések támadnak, kisasszonyriasztó kacsintást erőltetnek a nézésükbe. Míg a szemedet elpillantanád, már megtréfáltak.

Idővel ezt is, azt is megtaszítja a tüdővész vagy élet, mindig kevesebb lesz az utcán a tüntető köszöntés:

– Szervusz, Ját! – Ifjú lelkek lehajlanak, eltűnnek. Kis diákszállásra szorulnak ketten-hárman, s közösen húsúinak.

Tavaszi időfeslés volt. A fűzfa kitolta már a lombját a vízparton, a hangyák előmásztak, s az új legyek elkábulva lapultak a fényes házfalon.

Sebe László felhajtotta a kabátgallért, gunnyasztott a térdén könyökölve. Lakótársa, a köpcös gyergyai Sikó jó szándékkal gondozta.

– Mahónap megsuvadsz. Eriggy levegőre. Már lyukad be a vakszemed.

– Hadd el, Sikó, hazagondoltam. Húgom írt! Baj van!

Csak pillognak egymásra. A Sebe Laci fehér csontja fényleni kezd, meleg könnyel megöleli a társát.

– Mennyit is játszódtunk mi akkor!

A gyerekjáték említése megzavarja a gyergyait is, tűri, simítja az ábrázatát, hol elsötétíti, hol kideríti. A beteg lázas karja nyakán lóg, egymás mellé gyöngülnek, mint két mesélő gyerek.

– Mióta vagy beteg?

Sebe gondolatban számítja. Melegség tölti el.

– Hallgasd csak meg, Sikó. Régi dolog! Félméteres leányka volt a húgom is, egészséges, szép, hólyagos szemű. Én se voltam elébbvaló. Egyszer összebeszéltünk, hogy megnézzük Gabit, az öcsénket. Tudod, az akkor még bölcsőben feküdt, a szája izgett-mozgott. Kacsóival, melyek nem voltak nagyobbak egy kis madár lábainál, arcánkon bíbelődött. Azt mondja a húgom:

– Te, vegyük az ölünkbe!

– Miért ne!

Ügyesen alányúltam, kiemeltem, hintáztattam a karomon. A leányka megirigyelte.

– Add ide!

-Nesze!

Addig cserélgettük, míg elejtettük, és begurult az asztal alá.

Nagyszerűt kacagnak rajta, a gyergyai fiús kedvességgel húzódik közelebb. Lekopott róluk város, egyetem, idő és élet. A szent, a nagy megfeledkezés izgalma, a múltháborító fényjátékkitalálás nagyszerűsége szállott hozzájuk.

– S hát aztán?

– Aztán – mosolyog Sebe – sietve visszaraktuk a bölcsőbe. Áldott szerencse, hogy nem sírt. Éppen el akartunk illanni, mikor nagy szomorúan bejött édesapám.

Még a légy is megkövült az ablakon, de nem történt semmi. Leült, nézett. Már-már elárultuk, hogy elejtettük Gabit, húgom bökte is az oldalamat, mikor még szomorúbban bejött édesanyám is.

– Mit végeztél?

– Hiábavaló minden!

– Azért ne búsulj! – így becézte.

Milyen szép volt akkor édesanya, ha láttad volna!

– Hiszem! – bólintott Sikó alig észrevehetően, hogy ne zavarja, és nézte a társa szeme alján a fekete foltot.

– A gyerek szerencsére felsírt, a melléhez emelte. Bennünket perc alatt kivitt onnan a lelkiismeret. Végigmenekültünk az udvaron a kaszajfa háta mögé, hol a húgom édesen elkacagta magát.

Barátom, ha hiszed, ha nem, én ettől a perctől fogva beteg vagyok. Ha már benne vagyok, neked elmondom a többit is, de ha valakinek szólsz, beléd bicskázok.

Az ideges kitörés nem bántotta a gyergyait, hogy ez a megnyilatkozás ne lássék gyengeségnek. Tovább már ismét nyugodtan mesélte gyermekjáték-életét.

– Három lószekér állott be az udvarunkra. Itt vajon mi lesz?

– tűnődtünk. A kíváncsiság elővitt. A lovak fordítva voltak nekiállítva a saraglyának. Kissé csodálkoztunk rajtuk, de akkor már javában folyt a munka a szobákban. Idegen emberek jártak-keltek durva zajjal, mindent felforgattak. Apa sorra mutogatta a bútorokat.

– Ezt! Aztán a szekrényt. A függönyöket le kell szedni!

– Hová viszik? – találgattuk, de továbbkergettek.

– Takarodjatok játszani!

Húgom félt, fogta a kezemet, és aggódva leste, hogyan szedi le a tükröt egy hórihorgas ember. Aznap nem tudtunk játszani sem a begycsontokkal, sem a főzőedénykékkel, a vízpartra sem mentünk örvényt nézni.

Estére üres volt a szoba. El-elkiáltottuk magunkat benne, nagyokat visszhangzott. Szomorkásán ültünk a tűz mellett, míg lefektettek.

Hajnaltájon anyánk hideg, éjjeli ujjakkal hozzánk ért, felöltöztetett, és kivitt az udvarra. Nagy lángú viharlámpák égtek a szekéren.

Felültünk. Az éj cseppjei arcunkba permeteztek, mitől megfázott az orrocskánk.

A gyergyai fiú hajába túrta két kezét, úgy hallgatta piros homlokkal, pillantás nélkül, mint a kurucok a nótát, kíváncsian nézte, mint gyerek az oltárt. Verejték, haloványság közt csak beszélte tovább Sebe László:

– A többi egyszerű. Elhagyatott utcába vittek, félig dűlt házak közé, melyek olyanok, mint a mellen lökött ember.

Édesapa csak meghajolva bírt járni a törpe szobákban, és ezt úgy megszokta – legalább mi azt gondoltuk –, hogy a szabadban, az úton is meghajtotta fejét, pedig jó magasan van az ég, nem ütötte volna bele a homlokát.

Kevés idő múlásával megtudtuk, hogy még sincs olyan magasan az ég.

A papkertben gyönyörű, hosszú szálú ibolyák nyíltak abban az időben. Sokszor odafeledkeztünk. Édesapához rontottunk be az ibolyákkal, de visszarettentünk. Az ágyon ült, egy úr tapogatta a lábait. Húgom közel merészkedett.

– Ni, édesapa, milyen kövér a lába!

– Édesapa hízik – és szomorúan magához kanyarította leánykáját.

– Tényleg hízik! – vallottam be én is.

Az orvos elvégezte a tapogatást.

– Kérem, csekélység!

Húgommal incselkedett, míg a receptet karcolta. Csak nagy huzavona után árulta el:

– Vízkór! Szívbajból támadt!

És mi nagy örömmel szaladtunk ki:

– Édesanya! Édesanya! Édesapa hízik!

Sebe László pihent. Gyönge ujjaival megsodort egy cigarettát. A gyergyai Sikó próbálta félbeszakítani.

– Ne izgasd magadot, Laci! Elmúlt, feledd el.

Sebe fölényesen rázta a fejét.

– Tévedés. Borzasztó elevenen él bennem, mint a papban a miatyánk.

Látszott, hogy a láza fokozódik, az a két szép tüdővészrózsa nyiladozik élénken. Most már kérte Sikó. A fiúnak jólesett az érdeklődés.

– Bizony. Édesapa tovább hízott...

Mikor az almafa elhullatta piros eres virágját a papkertben, járni se bírt. Kiült az udvarra, a verőfénybe. Nővérem hangosan tanult. Leánymódra. Lépkedett.

„Szolimán, a törökök vezére nagy sereggel...”

Hosszú lélegzet, újrakezdte:

„Szolimán, a törökök vezére... (dupla lélegzet, újabb séta) nagy sereggel közeledett Magyarországhoz.”

Ezen felvidult, de naphanyatláskor le kellett feküdnie. A konyhába húzódtunk, hogy ne zavarjuk. Egyik este nyílik az ajtó, és apám áll az ajtóban, mint a fehér halál, kinek ezüstös a szakálla. Száraz kezeivel a bútorokba fogódzott. Segítségül futunk, de ő csak szaval a küszöbön:

– Az irományokat hozom. Jó, ha kéznél vannak.

Szétteregette.

– Ez a működési bizonyítvány, végzés, kinevezés. Ha le találom hunyni a szememet, sürgősen terjesszétek fel.

Rám fürkészett.

– Mit tanulsz? Igen? – szigorkodott. – Ember légy a talpadon, mert – összeszívta a szakállát, befordult az ajtón a lépésekkel küzdve, támogatva, benn lehunyta a szemét, és nézte jó sokáig a jövőt.

Rá egy napra, ugyanazon órában nagyokat roppant a szék a csendben virrasztók alatt. A falakat kárpitba vonták, a sztaniolos angyalokat felállították, egy asztalkára ráhelyezték a feszületet.

Édesapa örökre meghalva feküdt fekete ruhájában, olvasóval összekötött keze a mellén.

A többi egyszerű – fitymálta saját sorsát Sebe László. – Annyit tandíjmentesültem, annyi buta kölyket oktattam, míg valahogy leérettségiztem. Hanem az anyám szemlátomást pusztult. Amennyit mi gyarapodtunk, annyit fogyott ő. Arcáról eltűnt a szín, szemei beestek, a mementóvonalak pirosán belevágtak a tenyerébe, mint a tűz-ér.

Az utolsó estén a tűzhely körül forgolódott. Az öcsém – kit elejtettünk régen – az érettségi pálcán lovagolt. Ruhát stoppoltak, gyolcsot hasítottak – gondosan elrendeztek mindent a ládácskámban. Számba adták:

– Nézd! Itt van tizenkét zsebkendő, ezek a gallérok, ezt ide teszem, azt oda...

Ismerősök érkeztek. Ilusék.

– Mikor indul Laci?

Az az idő is elérkezett. Vettem a nehéz táskát. (Az érettségi pálca otthon maradt, most is ott függ a szekrényben talán.) Anya sajnált. Azt hitte, szégyenlem vinni.

– Embert fogadok! – ajánlotta.

– Minek? Kár a pénzért!

Még sokszor megkérdezte:

– Bírod-e, fiam?

– Ugyan! – és összeharaptam a fogaimat.

Felszálláskor öt forintot nyomott a kezembe.

– Vedd magadhoz!

Sokszor visszaadtam, mert tudtam, hogy utolsó pénz a háznál.

– Nyugodtabb leszek, ha elveszed – sírt, és erőszakosan a zsebembe gyűrte.

A legközelebbi állomásról mégis visszaküldtem, mert nem tisztességes ember, ki elveszi anyjától az orvosság árát.

Hát nem igaz, barátom?

Sikó, a gyergyai, bámulva nézte a rettentő erőket, indulatokat fékező társát, ki nagy léptekkel sétált, betegen, borzosan.

– Feküdj le, pajtás! – csillapította.

– Lefeküdjem? Én? – torpant hátra, mint a megsértett tudós, ki saját köreit számítja, szidja. – Hiszen készülnöm kell. Itt a levél. Hazahívnak. A kishúgom írt.

Most már úgy viselkedett, mintha ott se lett volna a társa, a gyergyai Sikó. Rádobta magát az ágyra, figyelgette a húga levelét.

„Jer haza, Laci! Te tudsz hozni örömet, egészséget is.”

– Azt hiszik szegények, amerre én járok, boldog, fényes az élet!

– kesergett Sebe László, és arca tele volt szomorúsággal. – Te, ha nekem pénzem volna! – meredt rá a barátjára, csillanó, tervező, fakó szeretettel.

– Mit csinálnál, Laci?

– Barátom – vetett feléje egy lelkes mozdulatot –, gyönyörű házat építenék valahol egy erdő tövében. Berendezném minden jóval. Aranyból volna még a rozsda is a késen, villán.

Legelőször megfestetném apám, anyám képét. Kishúgommal megtanácskoznók, hogy melyiket. Azt-e, amelyiken édesanya fiatal és üde, mint a reggel támadott gondolat, vagy a mostanit, a lehullott arcút, kopott ruhájút. Mégis ezt festetném meg!

A konyhát felszerelném drága edényekkel, kristálypoharakkal. Majorságot is keltetnék, márciusi csirkét, pelyhes pipét.

Aztán egy napon – legjobb volna a nevem napján – kocsira ülnék, és elhajtanék a kis meglökött ház elé. Már a kapuból kiáltoznék:

– Hamar! Sietni! Elhül otthon a leves!

Ők kifutnának, és magammal vinném az elhagyatottságból. Az izmos lovak – ej, hogy trappolnának!... A szép szobába vezetném, hol a képek függenek a falon. Édesanya sírna a látásukra, és csak ennyit tudna mondani:

– Drága fiam!

Ahogy a konyhára mennénk, hát egy pici csirke bemerészkedett a nyitott ajtón csipegetni. Kishúgom felkapná, megcsókolná a homlokát.

– Jaj de hercig!

Az ügyetlen csibe arany lábacskáival kapargatná a húgom tenyerét.

Mikor a legboldogabbak, mindenről elfeledkezve, elszökném mellőlük, és felgyújtanám az elhagyott szegény házat.

Mit beszélek?...

Felgyújtani nem lehet, mert oda kell hazamennem, de azért jól készüljetek, mert úgy megyek közétek, mint egy fejedelem. Hiszed-e, Sikó?

Sikó megölelte a lázas gyermeket, széthányta az ágyat, beledédelgette, beborogatta a fejét, szívét, és őrizte, míg elszenderedett.

Estefelé felnézett még néhány földi, osztályos cimbora. Azoknak megsúgta, hogy baj van, Sebe Laci már hazabeszél.

– Hazabeszél? – hitetlenkedtek, de úgy látszik, megértették, mi az a hazabeszélés, mert erősen elkomorodtak, sötéten, gyilkosán néztek egymásra; már ahogy ezek a székelyek szokták, kikben, sajnos, nincsen semmi finomság, megértés. Darabosak, féktelenek, és az Úristen is tájékozatlanul keresi a helyüket a másvilágon, hogy hová tegye őket.

APA MÓZES TEMPLOMA

Hajnal van, szép piros hajnal, de már látszik a harmatcsepp az ökör szarván, s a lombkaliba alatt felserken Ülkei Lázár, a havasi pásztor. Olyan közel jönnek a csillagok ébredező szemeihez, mintha a fenyők ormán szikrázó virágocskák volnának. Elnézi kevéssé az égöntést, aztán babonából letöri az ágvesszőt, melyre az első napsugár ráesett. A patakban megmosdik, s tüzet tesz. A harasztot szétvetett lábai közé kaparja, kicsihol, s a taplóvasat orra előtt meglengeti, az ághalom közé dugja, mintha az ősvilág fészkébe rejtené. Felcsillan a tűz, hogy virradni segítsen. A Lázár fél orcáját megvilágítja, a másik még az éjben marad. Mellette a borztarisznyából kinőtt a fenyővizes üveg nyaka. A bokron durva inge szárad, a kaliba üstökén sajtocska csüng. Az értékesebb holmit belül rekkentette el, a szénaágy alá. Itt őrzi a balta a szeretőjétől kapott jegykendőt, fmánclábú dohányt s miegymást.

Koldusélet biz ez, de Ülkei Lázár nem a nyomorúságra, hanem az öccsére haragszik, kit másfél napja már, hogy Ajnádba szalasztott Csinód Évához, a szeretőjéhez, de csak nem jön a legény.

Az Öregisten rég kimustrálta az eget, mikor sánta lován arra hujjongott Bartis Fürga Mózsi. Reákiáltott:

– Te! Nem látád-e az ecsémet?

Bartis oda se pillant. Nem azért, mintha nem értené a szót, de előbb elvár két kiáltást, s csak a harmadikra rúgja oldalbordán a lovat:

– Az ecsédet-e?... Odalenn az aljban zsidóravatalon fekszik!

A „zsidóravatalon fekvés” azt teszi, hogy a fiú részeg fővel eldőlt valahol az úton. Arra is jó ez a mondás, hogy pásztordélig ne várja őt Ülkei Lázár. Pásztordélig pedig akkor vagyon, ha már a bika lapockájáról nem száll fel a kék döglégy, s a madárfiú ülepére esik a fészekben.

Tisztességeset káromkodik a hírre a legény, de nem azért, hogy Istent sértse, hanem csak így messziről jósolgatja az öccse jövőjét.

A Béni fiú mikor délfelé megjön, még nagyobbat káromkodik. Ő se a fennvalót akarja bántani, hanem csak a bátorságát bizonyítja.

– Súj egye meg, ott felejtők a Jobbsincs mozsikáját a Csinód Éva ablakában!

Lázár nem szól, de füstös a két szeme, mint a bikának. A fiú rákacsint a bokorra.

– Ne fúdd magad, hanem készülj, mert azt üzente a szeretőd, hogy az új templomban elsőnek lakodalmaztok!

Sok ennyi jó hír egy legénynek. A megirdalt szalonna reszketni kezd a kezében, az erdőnek lobbanásai lesznek.

Szótlanul ebédfőzéshez látnak, mert fejük fölött az újulástól nedves fenyőtobozok délebédre harangoznak. Az üstöcskében csakhamar buzog a víz, s a sárga puliszkalisztet belehintik, mintha virágporból főznék az ebédet. •

És minden megünnepli a két árva legény szegény táplálékát. Az ég ki van világítva a tiszteletükre, a fák lábain moha tündöklik, az eper odasiettében betörte az orrát, házukra s a százados fákra vadborostyán s iszalag kúszott, hogy fazakukba tekintsen, pléhkanalukba édes bimbók lengenek bele, és körülöttük minden virág... A két legény is virág.

– Hát szép az a templom? – veti fel a szót Lázár nagy későre.

– Szebb nem is lehetne! Vasárnap választják a szentjit neki. Az orgona is készen van. Úgy szól, mintha erősüdő volna benne...

Ülkei Lázár a messzeségbe tekint, arra Ajnád felé, hol bárányfelhők jelzik a szeretője lépteit.

– A nagygazdák titokban a pap nyakára járnak – mondja a hírt a kisebbik –, mert mindenik a maga szentjiről szeretné elneveztetni a templomot... Nagy harc lesz vasárnap! – véli, és fáradtan ásít hozzá.

– Nyugodj egy kurtát! – dédelgeti bátyja, maga felhujjintja a csordát, és úgy imbolyog utána, mintha túlvitetné magát a fény határain. A tetőn leszúrja botját támaszfául, és a feje elhajókázik rajta. Hirtelen összerándul. Valahol a szíve mélyén drága gondolat fakadott, s bűvös, lassú fundálással, mint egy zümmögő aranybogár megérkezik a szíve csúcsára.

Mi lenne, ha a Csinód Éva neviről neveznék el a templomot?... Beh megemlegetnék!... Nem válna az Istennek sem szégyenire!... Jó, értő ember a pap, miért ne hajlanék a szóra!...

Már hitt is benne. Együgyű lényébe elragadtatás szállott, és minden megszépült körülötte. A méhek porszemet vettek pici körmeik közé, hogy elragadtatásukban a földön túl ne szálljanak. A színes kalapú gombák olyanok, mintha olasz turisták volnának, kik a havason mászkálnak. Dalolnak a madarak, s a sáfrányokon biztatón villog a kígyók nyála.

– Úgy lesz! rikkantott fel örömében, és meg se várta az estét, bensőlcg áradozva visszaterelte nyáját, levette a bokorról napillatú ingét, és estre hanyatlóban bizakodóan megindult Ajnád felé.

Éppen lámpagyújtáshoz készülődtek a faluban, mikor megérkezett a pap kapujához.

Az udvaron leány surrant a tejjel azon görnyedőn, ahogy kibújt a tehén alól. Rászólt a szájtátó legényre:

– Vigyázz te, mert béka szökik a szádba!

– Itthon-e gazdád? – restelkedik a legény.

– Jézuskát altatja! – ingerkedik a leány. – Mi bajod vele?

– Ha a likas kalapomon keresztül megnézed a csillagot, akkor megmondom!

– Majd ha az én fejemen lesz! – vág vissza a leány.

– Eljön annak is az ideje, ha a macska keresztülszökik az árnyékomon! – vigasztalja Ülkei Lázár, s a kicsi üdülés után megkeresi a pap kilincsét.

– Nagy dologban jöttem! – kezdi halványan, s a két legény összebúvik az asztal fölött.

Mert a pap is legény, ügyibevaló legény.

– Mintha gyónnám, csak úgy mondom! – suttogja Lázár.

A pap szelíden, komolyan bólint, amitől a másik nekibátorodik.

– Éva legyen az új templom szentje! – esedezik forró homlokkal.

– Annyira szereted?

– Ha azt ki tudnám mondani!...

A tompa lámpafénynél hallgatagon nézte egymást a két legény. Fölöttük az ingaóra csillogó szára járta útját egyik legény homlokától a másik legény homlokáig, és hordozta aranylapján a kicserélt gondolatokat. A pap arcáról átvitte a pírt a legény barna fejére, onnan visszahozta a szerelem gyönyörű ingerét, és a pap megremegett tőle.

– Nézd, fiam – mentegetőzött –, én nem határozhatok, mert a falu dönt a templom neve felől!

A legény összegörnyedt, mint egy megőszült angyal, és elfeketedve susogta:

– Akkor vége!... Hej, tisztelendúr! Nincsen annyi keserű búbánat az imádságos könyviben, mint amennyit nekünk okozott!

A pap megsajnálta. Az ő szívében is megnyíltak a szerelem betemetett kapui. Ránézett a breviáriumára, a falon lógó öreg szentekre, s mintha azok is megfeddették volna. Nem többet ér-e gőgös parasztok pénzénél, az eklézsiavezetés minden okosságánál az a drága csók, mellyel ezek a tiszta gyermekek hálából megékesítik a Teremtő fonnyadt kezét?... Kifeszítette boltozatos mellét, és elmosolyodoL.

– Igazad van!... Légy csak ott vasárnap a gyűlésen!... Vagy én hagyom itt a falut, vagy a Csinód Éva nevét fogja viselni a templom!

Angyalok vitték ki a kapun a legényt, s a boldogságtól félig öntudatlan ment Alszeg felé, s bedugta fürtös fejét a szeretője ablakán.

– Ne ijedj meg, lelkem, mert csak én vagyok!...

A szíve szakadt meg, úgy várta a vasárnapot, és mégis elkésett a szentválasztó gyűlésről. Valamitől megriadt, elbogározott a félvad csorda, s mire az öccsével összeszedték, s lefuthatott a faluba, már javában veszekedtek az emberek.

– Első falu vagyunk, első szent kell ide! – recsegett az egyik. -Ajállom Szent Pétert!

– Fejjebb! – rázta az öklét Küs Dani Jóska. – Ott van Szent József, s az oltárt én fizetem!

– Nem nyugszok bele, emberek! Megajállom a harangokat s az orgonát, ha nem tágítunk Szent Mihály mellől! – semmizte le Apor Mihály, és már hajlott is a hangulat feléje, mikor szót kért Apa Mózes, és büszkén odavetette a papnak:

-írja, tisztelendúr!... Ha már pénzre megyünk, itt vagyok én!... Fizetem az egész templomot!...

Mindenki elnémult. A pap lesütött szemmel szólott:

– Kérem az egyháztanácsot!

Szóba se jöhetett a szegény senki-legény vágya. A szép leány remegve, szégyenülten állott mellette. Az emberek egymás izzó szemeit vizsgálták, s az asszonyok kezéből kiesett a levendulafű.

– Még van reménység! – álta’tta magát a legény, és bizakodva leste az ítéletet, mikor visszatért az egyháztanács.

A pap ránézett, mintha bocsánatot kérne, és síri hangon kihirdette a határozatot:

– Apa Mózes atyánkfia nemes ajánlatát elfogadjuk!

Számba se vette senki, mikor a legény felördított:

– Az Isten!...

A leány iszonyodva menekül el tőle.

– Verjen meg a bűnöd, hogy ilyen szégyenbe rántottál!... Többet nem kerülhetek emberek szeme elé!

A legény meghökken.

– De... Éva!... Hát csak ennyire szeretsz?... Éva!... Mi történt?...

Setéten, esett fővel törtetett át a falun. Már a havasok lábánál állott, mikor megvilágosodott az elméje.

– Az Isten tudta!... Isten nem akarta!...

A gondolat hosszan elderengett a szeme tükrén, aztán alázatosan levette fövegét, és felnézett az égre.

Mégis kiesett szeméből a könny, mintha a Jóisten melléről hullott volna le az elgondolt boldog életnek odarejtett, nedves kicsi rügye...

CSUDÁLÓKŐ

Barlangmisztérium

Homoródalmást régen elhagytuk, s mire pirkadni kezdett, már a Kőmező sziklakaraján jártunk. Már bontakozott a nagyszerű látvány. Az omlott szirteken lábaimnál zúgó patak félelmes igéi jósolni kezdenek, és akaratvesztetten nézek bele a tátongó mélységekbe. Az agyat nem bírja lehűteni a hűvös havasi légnyomás, s szemeiden reszketve emeled a ködturbánt, míg a fekete bükkös körülmorajló rossz szándéka a lélekkel enyeleg. Sejtelmek, rémlátomások, káprázatok, szorongás, a hegység redői, a megrendíthetetlen valóság sötét hátterére felfestik a balsors gyönyörűségét.

A mélység díszíti a magasságot. Sietünk a Csalatórnyára, hogy lássuk a napváros ébredését. A búvópatak medréből nézve az ormon függő, biztonságkötéllel rögzített társaimat köldöküknél fogva megkötött kis majmoknak látom, aztán szinte elveszek a katlanban, a méregfőző alvilági tudományban. Ha gondolkodom, csak a sötétséget szaporítom. Kábult vagyok, mire a többiek engem is a magasba rántanak. Hangtalanok vagyunk, mint a denevérek.

Csakhamar megjön a nap, a napváros ébredni kezd. Sok száz fehér, karcsú szirtszál ragyogó fénybe öltözve megújhodik, s a kővilág megnyílik. A felső minden lassan elválik az alsó mindentől. A fellegek futva tünedeznek, a ködök szétfoszlanak, és a hegyek ingadozni látszanak. A csillogó mészkövek a naptörésben látható sugarakat vetnek szét magukról, s az így képződött végtelen ezüst hálónak szálait a sejtelem tartja. Nagy, harmattól könynyes bojtja távozóban felettünk csüng. A napvárosban mára istent halásznak maguknak.

Állok a Csáktornyán, honnan tatárkémleléskor örömében lebukott egyik ősöm. Alattam a tavasz virágait nézi, a vad szimatolva járja az erdőt, a madarak vággyá válnak az ágakon, s a távoli földeken már pityókáját kapálja a székely. Az égen üvegfátyol, közel-felhő. Lélekben kísérem a munkát, mint angyal az imát. Szegény, félmeztelen népem, ki örökkön arcbőrét vitte foltnak más dicsőségéhez, s utolsó rongyát is a becsületre pazarolta... Csak ütni s szenvedni szoktatták. Zsebe van, hogy üres legyen. Saját tehenének is tartozik a tej árával, pedig elvetéli körmeit a nehéz munkában, míg kiöltött nyelve bevérzi ágya szalmáját. Ha ma megkötözték, holnapra annyit fogyott bújában, hogy kivonhatta kezét a bilincsekből. Hiú gondja, hogy pénze a koporsót kifussa. Fejében hibás a tartalom, mert most is bízik az igazságban. Abbizony, víg az élete, csak az a baja, hogy üres gyomor nem hágy halmot maga alatt. Nem csodálnám, ha – e népet látva – én is leszédülnék innen.

– Menjünk már! – siettetnek társaim.

Menjünk! A Barlang vár. Sápadtan kapaszkodunk fel a bejárat torkába. Izgatottan gyújtjuk meg a fáklyákat. Sziklák tépik az ember árnyát, kétségek a szívét. A szem vibrál, s a képzelet sietteti az alvilági tréfát. A vörös fáklya a levegőtlen odúban ímmel-ámmal gőzöl, serceg, mintha kobold egérszőrt pörkölne lángjába. Itt-ott penész ül a kő-bokrokon. A Barlang falából sziklába ragadt, korszakos koponyák ütköznek ki. Hátrább kormos üst kuporog vad cigány hátán, mint középkori banyán az ásító sátán. A setétség olyan mély, hogy az életet mímelni se lehet. Az érzéstelenség pedig akkora, hogy a hajunk szálankint ragad fejünkbe a félelemtől. A tehetetlenséggel és súllyal tömött sziklák őstehetségét nagyobb feladat megoldani, mint a légy hat lábát tapadással ellátni, vagy sejtekből fát ragasztani össze. A Barlang önmagából él, mint maga a Jóisten vagy a nagyon öreg világtalanok. A föld lényege az, amit ez a torok magából kiásít.

– Vigyázzatok! – kiáltom önkéntelen.

A kiáltásra furcsa mágia kezdődik. De minő mágia! Egy ember képtelen elviselni.

Finom, síri kis eljajdulással indul, mintha tündér hajszálán vonót rántanának el. Önkéntelen tudom, hogy a limbus vészjele volt. A zizegés folytonos és különös lesz, mintha a falevél fél oldala sírna az egyirányú szél miatt. A fénynél ragyogó kövek közt megnövekedett termettel, megbabonázottan tévelygünk feléje. Arra gondolok, hogy így fogunk egykor botladozni a fekete firnamentumon csillagról csillagra a teljes kielégülés felé, tűzbe perzselt szemünk világa nélkül. A fáklyámról lecsóválom a pernyét, és mintha jelt adtam volna, egyszerre felzúdul a nyavalygó zsivaj, mintha a föld árnyékában bízva és rejtőzve ördöglármát rendeltem volna. Az első vándorlegénynek, Káinnak füttye hali-szik. Démonok forradalma ilyen a pápai áldás miatt, vagy a lángon sülő férgek hattyúdala. A halottak anyanyelvükön üdvözölnek a gödör szájánál. Feltétlenül utálatos, mint a nyáltalan szájú aggszüzek éneke. Lehet, hogy a kínai ábécét zagyvalják elő az összes kínaiak. Csak a haldokló gége fúj ilyen akasztófaritmust, de az is lehet, hogy a világ összhangjának egyedül hiteles visszhangja, azért ilyen elviselhetetlen, káromlást és átkot szülő borzalom.

Azt mondják, hogy a riadt denevérek ezrei okozzák ezt a zajt, mely a közeledésünkre lassan elhal, az alagutak elvezetik a rémzajt, sustorogva megszűnik, mint mikor a sugárzó szenet vízzel leöntik. A mágustudománynak vége, csak a halomba hányt hangszerek: avas fél koponyák, csorba állatcsontok sejtetnek valamit. A denevérek már közömbösen függenek a szárnyukra aggatott horgokon. Halk kőcseppenések koppannak, mintha láthatatlan királyi koronák népük könnyeit gyűjtenék.

Mit érne most egy torok friss levegő!

Erre azonban most nincs idő, mert a Függőkő alá megyünk.

Majdnem beleütközünk a roppant, tömör szikladarabba, mely örökös zuhanóban van, mint a mindig kész pusztítás. Alig merünk lélegzeni a láttára. A Föld lelkiismerete ez, mely egyszer le fog dobbanni ránk, mihelyt az igazság nyila ellövi az őt tartó hajszálat. Pillanat kell-e hozzá, vagy korszakok, ki tudná megmondani!... Csak a csecsemőt nem lehet büntetni vele, hogy alatta egy szál rongyon ne mosolyogjon; de nincs az az elvetemült vaskoponya, hogy a veszedelmes és bizonytalan eshetőségtől meg ne repedjen.

Valami rege szerint a föld színén van egy nevetlen fű, melynek gyökere a Függőkövet tartja. Ha e füvet emberi vér éri, elszárad a gondviselő gyökér, és itt lenn vége mindennek.

Ki nem hiszi, üljön be valami ősmedvetanyába, és várja be a szavak teljesülését, figyelje az ide halló csíki kutyák ugatását. Azok megjelentik a veszedelmet. A kakasoké a hajnal, övé a türelem.

Új terem.

Itt minden üreg szent, mint a naputánzó monstrancia. Ide menekültek őseink a halál, török, tatár elől. Múltunk lelke sugárzik elő. Kik valaha itt időztek, csókkal szívták ki a sziklából az erőt, és szeretetüket helyezték védelmük Most már a „Sugárorgona” szótlan, és elszállott az utolsó méh is a megkövült „Méhkas”-ból, a „Sütőkemencédnek hamva kihűlt; de azért csak ezüstkalapáccsal szabad megkopogtatni a sziklafalat, mint a halott pápa homlokát, hogy a múltról beszéljen. A halál rég kinézte a poharat eleink kezéből, és mi idegen világ porát hordottuk ide. Elfeledtük, hogy a por a kőnek nyilvános gyalázata. Finom leányujjak állanak ki a kőarabeszkek közül. Okét is eltemette a hideg és fehér elem, mely könnyed és tiszta elmúlást ad, mint a hófúvás-halál.

Ne vádoljátok a követ, hiszen a falevélnek is helyet lágyít szigorú kebelén, és eldajkálja a madártojást!

Mit tudtok ti a föld felszínén a kőről?

Az a kő kezdetleges és koldus. Eb után vetitek, vagy sírból felhányjátok, hogy ördöginget szabjatok belőle a csontvázra. Szokva vagytok hozzá, mint a cigányhegedű a rossz időhöz. De ez a kő örökkévaló, mert sohasem hazudik, s csak azért nincs szíve, hogy ne változhassék benne a szeretet, mely a sziklarészeket egyforma érzéssel tapasztja egymáshoz. Fölöttünk több száz láb magasságban rengeteg erdők görcsös gyökérzete, mint a sziklák agytekervényei szórják a világba a Föld ősgondolatait. Néhány szerencsétlen méter csak a termő élet mélysége. Felszínes semmiség, kevés, nedves földturkálás, szűkös paraszttudomány, mely nem nagyobb egy ördög-előarasznál... De hol van a cél, ahová ezek a sziklák igyekeznek!

És...

Mi vagyok én velük szemben?... Az a csekély és nevetséges név, melyet kínos hernyómászás után denevérganajjal a Barlang oldalára felfirkáltam.

A fáklyám tétován világít körül.

Csak most kezd igazán megnyilatkozni a Barlang.

A falból indulatos arcélek ütköznek elő, készen rá, hogy megharapják Isten kezét. Dicsőségtől csömörlött, világokat összeontó, barbár uralkodók, prófétákat cenzúrázó, túlzott erejű világdacolók vetettek itt ágyat maguknak. Szerencsére oldhatatlan szirtövvel van a testük hátrakötve, és nem rohanhatnak ki, hogy fejük fölött a kőzetbe túrt öklükkel együtt a világra rántsák a hegyet. Ezt a látványt igazán csak a hideg gyomrú állat, a denevér bírja ki.

Szemben fél emlőjű, törött kőfarú nők kőtejjel szoptatják kicsinyeiket. Piros arcú székely anyák voltak valaha, kikről borzasztóan tud mesélni a furulyával kitoldott orrú kecskepásztor. Ami velük történt, elenyészett, és csak a mindentudó szikla sír rá a ruhánkra. Füst s a lélek nem kormozza be a levegőt.

Szipogó parasztasszonyok, kik orrukkal piszkolják kötényüket, nem állhatnának részvevőbben a múlt rémei előtt, mint mi. Egyikünk mégis fellázad:

– Jerünk! Akkor is pofonnal egyensúlyozták az embert, s arcba vágott parolákkal cserélték az országot!

Még egyszer azonban letartott fáklyával áldozunk az emlékeknek.

– Üdvöz légy, kő! – mormolom. – Te időtől kopott lépcső a semmihez... Sasoknak asztala, élet eszméletlensége!...

Társaim azonban újra kúsznak a sziklaélen, mintha meseháton lovagolnának, majd újra beleereszkednek a denevérpiszokba, és átbújnak az új labirintusba.

Csak akkora, mint a barátcella, de ez lehet a kövek mennyországa. Minden zugot átver a fáklyák fénye. Azúrfény-játék kísért, aranyszikra szóródik. Ott máglyaszerű halom, mintha drágakövekből gyújtott pásztortűz égne. Fölöttünk a boltíven finom szövésű kő-függöny és körös-körül cseppkő-virágok, folyondárok mészkőcsipkéből, tejben nőtt tavirózsák, fehér nefelejcsek. Elbűvölten nézzük, míg hallgató Barlanggá merevedünk mi is, és a szívünk alatt menedéket keres a világ, mely utolsót rúgja a gondviselés horgán. Az óra önként megáll a zsebünkben, mert itt az időt már nem lehet mérni. Olyanok vagyunk, mintha fekete álarccal néznők ezt a sok szépséget, s mintha a mi testünk is arabeszkké oszlanék, cseppkő-virággá fagyna.

Milyen kár, hogy későn van, mennünk kell ki újra a piszkos világba. Valami fellázad bennem, és feltépek egy félmázsás követ, s bevágom a Barlang szépségei közé. Társaim úgy néznek rám, mintha a lappangó dohosságtól megbolondultam volna, vagy a terhes mászkálás közben koppantottam volna el a józan eszemet.

Elszégyenlem magam, és némán követem őket ki a világba. Azok ott elöl bolondul lármáznak, mint az aranymosó cigányok, kik a Vargyas-patakból szemenkint halásszák ki az aranymorzsát. Szinte legyőzhetetlen indulat villan át rajtam:

– Milyen jó volna egyet megölni közülük!...

De nem lehet, mert már dereng a világosság a Barlang szájában, hátam mögött utolsó fényükben reszketnek a kövek. A denevér elsuhan fölöttem ködös útjára, a körtestű állat, a pók nyugodtan megnézi hálóját, a kövek tovább csepegnek.

Vajon mennyi időre van szüksége a kőnek, hogy magába rejtse az emberi fájdalmat?...

És lesz-e, marad-e valaki közülünk, ki kiolvassa belőlük?...

Senki és semmi nem felelt a kérdésemre. A lábamhoz esett fáklya csendesen pörkölte a követ...

AZ IDŐNAP ELŐTT ÉBREDT EMBER

Árpád-kori, most kálvinista templom.

Ködös, beteges ház, melyet csontig gyötört az idővel viaskodás. I ''elrepedezett, vénhedt, terhes látvány, mely az ódonság álarca mögött alszik. Szürke, széles csontváz, mely minden pillanatban visszavágyik a teremtés első napjaira. Denevérrel ragasztott falain zöld a nyirok. Ki tudja, mennyi idő óta sír alatta az a tücsök, melyre a templomot ráépítették? Már csak hullafoltos imádság-raktár, mely felvette a legrosszabb külsejét, hogy kárvallás nélkül állja ki az ismeretlen veszélyeket. A támaszfalak úgy dűlnek neki, mintha a templom eddigi papjai homlokukkal támogatnák. Azóta fű nőtt ki a hátgerincükből. A toronyhegyén a pléhkakas a holdba akar ugrani. A szűk ablakok már régen megvakultak. A zsoltároskönyv porba szakadt, a kezdetleges freskók szemeit megette a salétrom. A verébfiókák benéznek a szertartásra, és óvatlan pillanatban ráesnek az úrasztalára. A kripta hűvösségéből felzarándokolnak a szellemek, hogy megnézzék a falon lógó szent ruhát, melyből egykor kiették a hangyák a papot.

A mostani pap fiatal, makrancos erejű ember, hozzánevelődött a templomához. Omladékban lakik maga is, roncsok mögött, ócska edények között a világpusztulás szakadékában. Mindennap egy élethosszra merül ki. Élfoszlott életek romjain haldoklik. Ezen az estén azonban fellázadt: Elég volt! Nekem elég!

Tervez, és csendesen bealkonyodik fölötte. Senkije sincs, csak a templom. Gondolatai belerag^dnak a piszokba ezen a helyen. Néha a magányosságban dührohamot kap, és lángot érez a feje helyen Saját szája párája égeti. Aztán elröstelli magát, és hogy önuralmát visszanyerje, megszámlálja egyik kezének földmunkától piszkos ujjait.

Én már meg vagyok címezve a pokolba! – dörmögi sárgán.

Evangéliumi igékkel megfeddi magát, de újra tobzódik benne a fekete angyal. Megalázza magát, és öklével ráüt a szívére. Bizonytalan mozdulatot tesz, fehér percekre vágyik, míg az éjfél az ablak alatt vár. A fehér perceknek azonban fájó a harapása, mint a nesztelen menyété, mely a tehén alatt elsuhanva megmérgezi a tejét.

– Legalább asszony volna a háznál!

Ránéz rongyaira, magát szemléli, és szomorú házának minden kicsi tárgya új kínnal nehezíti. Rekedten kacag, de a nevetés is úgy zörög testében, mint mikor a megromlott óra kerekén lefut a fekete lánc a túlságos súly alatt.

– Mi lenne itt a szép leányból egy hét alatt?

Mégis úgy fölcsap benne a szenvedély, az éhes hús törvénye, hogy a levegő is reszket körülötte.

– Kapok én asszonyt, ide illőt!

Fogja a furkósbotot, melynek ólom az eleje. Már egyformán fegyverkezik a parasztokkal. Az ősember furfangja szerint a botban hordja a halált.

Arra gondol, hogy a férfiak a faluban már alszanak kívül a pitvarokon. Hanyatt fekve várják, hogy tátott szájukba hulljon a harmat, mely megerősíti a fű gyenge lábát. Még érzik rajtok az ösztön lehelete, mely vad és forrongó, mint az éjszaka minden gyümölcse. Az ősasszony éjjelre földbe vájta magát, hogy a férgek meg ne csípjék. Hajánál fogva rántotta ki magának a férfi belőle, így tesz. Ezek a házak is ilyen földi lyukak, s az emberi boldogság végső határára így gondolnak az itteni szerelmes lányok.

Végre a pap is megpihen.

A föld összevegyül az éggel, az éjnek csillagláncán leereszkedik a másik élet felvonóhídja, hogy a sors a földre szálljon, és gyászmenetben felemelje a lehullott holdat. A torony fehér falára harmat csapódik, a látóhatár belemosódik az éjszaka örvényébe, az űr tompán zajlik, mint a kísértetek gyomra. Apró, rojtos fekete felhők gyűlnek az égre, mintha öregasszonyok keszkenőit kapta volna a magasba a szél.

A pap kilép az ajtón, megdöbben az ujjmutató égtől, és fenségétől megtisztultan száll le a küszöbről. Pár lépés után megáll, mert nesz hallik, és valami zavaros tömeg bukkan elő abból az irányból, ahol csendes fény hull az ösvényre. Nem látja meg a papot. Odaér az ablakhoz, és beszól rajta:

Itthon van-e, tiszteletes úr?

A pap mosolyog, mert megismerte egyetlen hívét, a vén Marci hát.

Ki kérdi?

Az egész eklézsia! – veszi észre az ember is a papját.

Egy nép sorsának rettentő felkacagása van ebben a beszédben. Egy ember az egész eklézsia: kántor, kurátor, egyházfi és gyülekezet. Bús öreg roncs már az is, terméketlen ágyékú, utolsó lélegzetét leső mustrája fajának.

Kerüljünk bejjebb! Mi a baj, Marci bá?

Az öreg keserűen köpik.

A máshitűek küldtek, hogy ha nem adjuk a földet s a templomot, kipusztítanak innen.

A pap megrándul.

– Hát adjuk-e, Marci bá?

– Nem kéne!

Akkor nem adjuk!

Én bízom – húzódik le egy székre benn az öreg –, hogy nem merik mégse agyonütni a tiszteletes urat! Ők is tudják, hogy időnap előtt ébredt ember.

Az mi a fene?

Olyan ember, ki születése előtt az anyja méhében sikoltott.

Szamár kend, Marci bá!

Allehet! – átalkodik meg hitében a másik.

A két árva magyar hallgat. Tűz ver fel a pap arcán, tapasztalat szegényíti a másikét. Az agy kerékvágásain sűrűn járnak a gondolatok. Kívül a fák gallyai közt álmukkal vesződnek a madarak. A pap öles léptekkel sétál, majd hirtelen kiegyenesedik a másik felett, mint bogárka fölött az isten.

Jöjjön, menjünk a templomba!

Most? csodálkozik az öreg, de csak elindul a pap után.

Csak az ólmos bot kopog a pap kezében. Őt magát furcsa ihlet ellette meg, és úgy érzi, mintha az Árpád-kori templom a mellére dőlne, és benne reszketnének a kialudt idők. Már az árnyak parancsolnak neki. Míg az öreg reszkető kezekkel világot gyújt, a pap a falról leakasztja és magára ölti a penészes szent ruhát. Pillanatig elhatalmasodik egész lényén a kripta szele, és fogai belevacognak. Minden földi vágya megszűnik, és olyan, mintha fásult lábakkal saját koporsójában állana... Most már dacból se tágítana innen. Büszkeségét is sérti a fenyegetés. Keményen felvágja az eklézsia kis levelesládáját az úrasztalára, előkotor belőle egy fonnyadt, régi írást, valamelyik porladó papelődjének levelét.

– Ide hallgasson, Marci bá! Háromszáz esztendővel ezelőtt ilyenek voltak a papok!

Izgalmában kiáltozni kezdett:

– Ot is el akarták innen verni, mint engem, de megesküdött, hogy nem megy. írásba is tette fogadalmát. Átok a kezdete, mint mindennek ezen a földön.

Kálvinista énekléssel olvassa:

„Én, Füzy Márton pap, esküszöm, hogy kitartok, helyemet, hova az Úr szolgálata állított, el nem hagyom, s ha bé nem tartanám: Föld engemet elnyeljen, latrok kössenek lábukhoz, minden féreg rajtam hízzék, minden bánat bennem lakjék. Mózes írása törüljön el, szamártemetésben legyen részem, hóhér legyen baltolmácsom, szép hites asszonyom tőlem elsorvadjon, inges két magzatom akárhogy elvesszen, megvetésnek kára érjen, Isten szakállával törülje nevemet az élők sorából, s ameddig a nap ellát, meddig a hold kísér, beteg kutya szerencséjét örököljem...

Én, Márton pap, esküszöm! Esküszöm pedig a kenyérre, esküszöm a sóra, a négy böjtre, Istenre és minden teremtményére, hogy én ezen szép templomot hóttomig el nem hagyom, s ha meghóttam, akár kertet támasszanak a testemmel!...”

Mind a ketten lihegtek a megrázó eskü után. A pap aztán aláírta és megcsókolta a Márton pap esküjét, térdén eltörte ólmos botját. Két karját a mellére vágta.

– Most menjen, Marci bá, s vigye hírül, amit látott!

Az öregember roskatagon remeg, és eszi a szája szárazságát.

Az éj teljességében van, és olyan, mintha a pap keresztüllövöldözte volna fekete búráját, hogy Isten idelásson. Az öreg templomon új repedés támad, és az alatta cirpelő tücsök csendesen kimúlik.