Jodi Ellen Malpas

AZ ENIGMA

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: The Enigma by Jodi Ellen Malpas

Fordította: Hoppán Eszter

Copyright © Jodi Ellen Malpas, 2021

Hungarian translation © Hoppán Eszter, 2024

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635803811

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Mindenkinek, aki olvasta A britet, és azt mondta, hogy írjak több sötét románcot.

Köszönöm nektek.

JEM X

PROLÓGUS – ELSŐ RÉSZ

Miami – Két évvel korábban

JAMES

A sötétség már nem az, ami régen volt. Nekem már nem az. Túl gyakori vendég lett az életemben. Minden nap sötét. Minden gondolat sötét.

Minden akció sötét. Régebben ijesztő volt. Kellemetlen.

Most viszont én magam vagyok a sötétség.

Előttem pedig egy sötét folyó nyúlik el. Feketeség. Még a holdfény sem világítja meg, a sűrű felhők elfognak minden világosságot.

A partján állok, bámulom a nyugodt vizet, és várom, hogy kiürüljön az adrenalin. Hogy elmúljon a remegésem. Hogy kitisztuljon az elmém.

Nyugalom.

Le kell nyugodnom, mielőtt véget vetek egy ember életének. Stabilnak kell lennem.

Összeszedettnek.

Láthatónak.

Leveszem a símaszkomat, beszívom a hűs éjszakai levegőt, mely tisztasággal tölti meg a tüdőmet. A kocsiból hallatszó dörömbölés kezd az idegeimre menni. Hátranézek.

– Kuss legyen már! – morgom feszülő állal. Viccesnek is felfoghatnám a könyörgését. Tényleg azt hiszi, hogy talán meggondolom magam. Hogy nyálas, szánalmas fohászai megváltoztathatják a sorsát. Szerencsétlenségére ezzel csak táplálja a dühömet. A sorsa megváltoztatása körülbelül annyira valószínű, mint az, hogy én visszakerüljek a fénybe.

Azaz semennyire.

Szívok egy utolsót cigarettámból és belepöckölöm a folyóba, mielőtt visszafordulnék az autóhoz. Feltépem az ajtót. Áldozatom mozdulatlanná dermed, abbahagyja a vergődést a hátsó ülésen. A fejére húzott zacskó felfújódik, majd lelappad, ahogy zihál.

–  Ideje meghalni – suttogom, megragadom a karját és kirántom a kavicsra.

– Ne, kérlek, ne! Bármit akarsz, elintézem! – Még az ír akcentusa is irritál, pedig régen odavoltam az ír hanglejtésért. Most már az is idegesít, ha valaki egyáltalán megszólal, mert ezen a világon már senkinek nincs értelmes mondanivalója. Nincsenek igazságok. Csak hazugságok.

Leguggolok elé. Hasonfekve vergődik az éles köveken, összekötözött kézzel. Lerántom a fejéről a zacskót, mire elcsendesedik, és pislogva nézi a földet.

Nem lát engem. És ez így nem lesz jó.

Felállok, az oldalába nyomom a csizmám orrát, és a hátára fordítom. Felnéz rám, rettegés árad lyukacsos arca minden pórusából, a szeme hatalmasra nyílik.

– Ki vagy? Ki küldött? – motyogja.

Pengét húzok elő a zsebemből és lassan megforgatom, hogy szépen csillogjon a holdfényben. Felnézek. A felhők elúsztak, előbukkant a hold. Tökéletes időzítés. Remekül látszom.

– Senki sem küldött – guggolok vissza, és a pengét méregetem. – Az pedig, hogy ki vagyok, lényegtelen. – Ránézek. – Attól még meg fogsz halni. – Precízen suhintok a pengével, keresztbe a száján, így amikor felsikolt fájdalmában, szétszakad az arca. Az átható, vérfagyasztó hang a fülembe hasít. Még jobban felszítja a dühömet.

Előveszem a pisztolyomat, és laza mozdulattal, minden sietség nélkül felteszem a hangtompítót, miközben a prédám kegyelemért könyörögve vonaglik a porban. De nem lesz kegyelem. Se nekem, se neki. Belenyomom a csövet az ágyékába.

– Ne, kérlek! – sikoltja, és vér ömlik a szájából.

– Tudni akarod, ki vagyok? – kérdem, mire egy pillanatra elhallgat. – Senki sem tudja, ki vagyok.

Hirtelen feldereng benne a felismerés.

– Nem.

– De igen. – Lassan meghúzom a ravaszt, és a golyó becsapódása mosolyt csal az arcomra, ahogy a sikolya is.

– Elég lesz, Kel.

Hátranézek, és azon kevés emberek egyikének az árnyékát látom, akiket kedvelek.

– El akarod rontani a szórakozásomat?

– Végezz vele.

Sóhajtok, és kicserélem a pisztolyt a késre.

–  Hát jó. – És lassan végighúzom a fickó torkán. Mély a vágás. Egyenes.

Halálos.

Aztán kivágom a nyelvét, mielőtt felállnék, és a fejéről lehúzott zacskóba törlöm a kést. Megtapogatom a zsebeit, találok egy eldobható telefont, és odadobom Goldie-nak.

– Törd fel – mondom neki, miközben megragadom áldozatom lábát, és a folyó szélére vonszolom. Belököm a csizmám orrával, és hallgatom a csobbanás visszhangját az éjszakában. Nézem, ahogy elsüllyed.

– Sokkal jobban érzem magam – mondom a víznek.

– Mint mindig, most is örülök ennek.

Igen, jobban érzem magam, de mindketten tudjuk, hogy a gyilkolásnál többre van szükségem. Békére. Elégedettségre. Előveszem a telefonomat, és küldök egy üzenetet Bethnek, hogy megszervezzem az estém hátralévő részét.

– Kelleni fog egy kis egyedüllét – jegyzem meg, és az ölés izgalma gyorsan elhalványul. Felnézek az égre. Visszatértek a felhők. Eltakarják a holdat.

Ismerős a látvány.

Oly sok időt töltöttem a sötétségben, hogy magam is sötétséggé váltam.

Hazaérek, és meggyújtom a gyertyákat az asztal peremén, mielőtt leülnék és hátradőlnék. Beszívom és kifújom a levegőt, higgadtan és szabályosan. A szívem megint nyugodtan ver. Elég lassan ahhoz, hogy ne érezzem a dobbanásait.

De én érezni akarom.

– Hol a francban van? – morgom, és rákönyökölök az üveglap szélére. Belebámulok az egyik gyertya lángjába, megbabonáz a táncoló kis fény. A kezem magától nyúl oda, és megáll a láng felett, megérzem az azonnali, erős hőt.

Bámulom.

Érzem.

Bíp!

Elrántom a kezem, és az ajtóra pillantok, amikor meghallom a magas sarkak ismerős kopogását. Elfújom a gyertyákat, és a lépcsőhöz megyek, aztán megállok a tetején. Meglátom Betht odalent, amint épp vizet tölt magának.

Figyelem, és azon tűnődöm, hogy vajon őt mi mozgatja. Azt tudom, hogy én miért teszem azt, amit teszek. Azért, mert láthatatlan vagyok az életem minden területén. És látható akarok lenni.

– A zuhanyzóban leszek – mondom, mire felnéz. – Tíz perc múlva ott várlak. – Megyek, hogy lemossam magamról a gyilkolást, és felkészüljek a további lazulásra.

De először...

Visszamegyek az irodámba, előveszek egy telefont a fiókból, és az asztal szélére telepedve felhívom Jaz Hayley FBI-ügynököt.

Gyorsan felveszi. Mindig ez van.

– Találni fognak valakit a folyóban – mondom higgadtan.
– Azt hiszem, Kígyónak hívják.

– Az isten szerelmére – leheli Hayley. – Hagyja már abba ezt.

– Soha.

– Akkor én fogom leállítani.

– Ne akarja, hogy magát is kicsináljam, Jaz – figyelmeztetem. – Már épp kezdtem megkedvelni. – Bekapcsolom a falon sorakozó tévéket, és végigpörgetek több tucatnyi emberarcon. Gondolom, Jaz Hayley-nek is van egy hasonló listája, csak éppen az övén nekem különleges helyem lesz. Valószínűleg legfelül. Milyen kár, hogy nem tudja a nevem. Sem azt, hogy hogyan nézek ki.

Hogy ki vagyok.

– Bassza meg – sziszegi.

Elmosolyodom.

– Mik a tervei ma estére?

Könnyed nevetése azt jelzi, hogy kétségbeejtő vagyok. Frusztráló.

– Kifestjük az új lakásomat a lányommal. Koszorúslányruhákat válogatunk az esküvőjére. De ezt már úgyis tudja, nem igaz?

– Szóval férjhez megy – mélázok, mintha nem tudtam volna. – Akkor, gondolom, szeretne ott lenni és látni őt.

– Ne fenyegessen! – figyelmeztet, mire a mosolyom kiszélesedik. – James – teszi hozzá, mintegy mellékesen.

Egy csapásra elszáll a jókedvem, amikor kimondja a nevemet. Vagyis az egyik nevemet. Mi a franc? És hogy a francba? Tudom, hogy ez a nő tehetséges ügynök. Kimagaslóan teljesített a teszteken, és jelentősen erősíti a cég sorait. De nem egy francos látnok.

– James Kelly – teszi hozzá a vezetéknevemet is a nagyobb hatás kedvéért, hogy érezzem a törődést.

– Jobban szeretem az Enigmát – felelem higgadtan.

– Vagy inkább Kellen James?

Önkéntelenül is felhördülök. És persze nem kérdezhetem meg, honnan tudja. Nem vagyok hajlandó megadni neki azt az elégtételt, hogy eldicsekedhessen a felfedezésével. De honnan a büdös francból tudja?

– Nem engedi az egója, hogy megkérdezze? – teszi fel a kérdést, mintha tudná, hogy mi jár a fejemben. Az a kibaszott hatodik érzék. Az, hogy Jaz Hayley New Yorkból Miamiba költözött, elég komoly gondot fog jelenteni. – Azért én elmesélem – folytatja. – Elgondolkodtam, hogy ki akarhat ilyen kétségbeesetten eljutni a Medvéhez? Ki akarhat kibaszni vele, ki akarhatja kinyírni az embereit? Kinyírni őt magát? Egy rivális csempész? Nem. Ez inkább bosszúnak tűnik. Elkezdtem egy kicsit mélyebbre ásni.

– Értem, mire akar kilyukadni.

– Lenyűgöztem? Mert önmagamat igen. A kutatómunkám egészen Londonig vezetett, James. El a birtokra, ahol Spencer James családja elevenen elégett. Mindannyiukat halottnak nyilvánították. De mi van, ha valaki mégis életben maradt? Nem lehetett a showman Spencer James, mert ahhoz a maga hangja túl fiatal, de talán az egyik gyereke. Ki akarhatna ennél jobban bosszút állni? – kuncog elégedetten, mire összecsikordulnak a fogaim. – Maga a fia, és meg akarja ölni a Medvét, mert kiirtotta a családját – teszi hozzá. Összerezzenek. – Kár, hogy senki sem tudja, kicsoda a Medve.

– Én ki fogom deríteni.

Hümmög.

– Ezt az információt biztosítékként fogom őrizni még néhány más dologgal együtt, már ha érti, mire gondolok.

Néhány más dologgal együtt? Mint például? Nem vagyok hajlandó rákérdezni. Pontosan tudom, mire gondol. Besúgót akar csinálni belőlem.

– Mire céloz ezzel, Hayley ügynök?

– Arra, hogy sarokba van szorítva.

Forrni kezd a véremben a veszedelmes düh. Sarokba szorítva? Nem kerülhetek ilyen kiszolgáltatott helyzetbe.

– Vigyázzon magára, Hayley ügynök – csikorgom figyelmeztetően, aztán leteszem. A kezem ökölbe szorul a telefonon. – Kurva élet! – hajítom el a telefont olyan erővel, hogy betöri az irodám üvegajtaját.

PROLÓGUS – MÁSODIK RÉSZ

Miami – Két évvel korábban

BEAU

Kifurakodom az állomásról, és mélyen beszívom a friss levegőt. A falnak támaszkodom, hogy le tudjam venni a bakancsomat. A lábam sajog, a fejem kótyagos a tizenkét órás műszak után. Ide-oda nézek az utcán, anyát keresem. Nem tudom, mi ütött belém, amikor beleegyeztem, hogy elmenjek az esti festőpartijára.

Amint a lábam kiszabadul a bakancs fogságából, letelepszem a falra, előszedem a telefonom, és Ollie-t hívom. A hívás azonnal hangpostára fut, én pedig az órámra pillantok, megnézem az időt. Már elkezdte a munkát.

– Hahó! – mondom, és felpillantok, mert látom, hogy anya befordul az utcába. – Kicsit hosszú lett a műszakom. Újabb holttestet halásztak ki a vízből a Byron-öbölnél. Csak emlékeztetni szeretnélek, hogy átmegyek anyához, hogy segítsek neki a lakásban, és átnézzük a koszorúslányok ruháit. Valószínűleg ott maradok, mivel te úgyis egész éjjel szolgálatban vagy. Reggel találkozunk. Szeretlek. – Nehézkesen feltápászkodom, és kimegyek a járda szélére, amikor anya beáll. Beugrok a kocsiba, és hátradőlök az ülésen.

– Olyan volt a műszak? – kérdezi anyám, és rám mosolyog.

– Olyan. Brutális. – Ledobom a bakancsot, megmozgatom a lábujjaimat, és odahajolok, hogy adjak neki egy puszit. – Neked milyen volt a napod?

– Brutális. – Mosolyog, de a szeme nem vidám. Mostanában soha nem az, amióta apa kicseszett velünk. – Rengeteg pasival kell foglalkoznom egyszerre.

Nevetek őszinte humorán.

– Miért volt brutális?

– Az a rohadék Danny Black – morogja, és elhúzódunk a járdától.

– Danny Black? – utánzom. – A Brit? De hát ő már meghalt. – Már több mint egy éve.

– Igen, és most a világ összes rohadt bűnözője előtt megnyílt az út, hogy idejöjjön Miamiba.

– Ja…

– Beugrottam Hardyhoz, és hoztam egy kis ellátmányt – bök hátra a hátsó ülés felé, én pedig a nyakamat nyújtogatom, de csak festéket látok. Rengeteget. Felsóhajtok, mire ő csücsörít. – Olyan pihentető – mondja, én pedig elhúzom a szám azon, hogy anya így képzeli el a kikapcsolódást. – Nekem elhiheted.

– És hol a bor?

– Basszus – csap a kormányra. – A bor. Tudtam, hogy valami fontosat elfelejtettem.

Mosolygok, de nem túl magabiztosan. Mostanában annyi mindent elfelejt. A franc essen apámba.

– Majd megállunk valami boltnál – mondom, miközben megszólal a telefonom. Emlegetett szamár. Gyorsan kinyomom a hívást, és lefelé fordítom a kijelzőt.

Anya fél szemmel rám sandít.

– Nem zárkózhatsz el előle örökké – mondja gyengéden.
– Ő az apád.

– Nem is akarok örökre elzárkózni. Csak amíg észhez nem tér.

– Kösd be magad! – utasít, én pedig engedelmeskedem. –
És mi van, ha nem akar észhez térni?

Miért ne akarna? Ő és anya több mint harminc évig voltak együtt.

– Akkor nem az az ember, akinek hittem. New Yorkban boldogok voltunk.

Rám néz.

– Nem lett volna muszáj Miamiba jönnöd.

Elcsigázottan forgatom a szemem.

– Lawrence bácsi megismerkedett Dexterrel, és ideköltözött. Te és apa ideköltöztetek. Nem maradt semmi, ami oda kötött volna. – Ezt ő is tudja. És azt is tudja, hogy soha nem tudnék más államban élni, mint ő. Apával nem ez a helyzet, de vele igen.

– Semmi sem történik ok nélkül. Akkor nem találkoztál volna Ollie-val.

Persze nekem is halad az életem, de anya története harminc évre nyúlik vissza.

– Azt akarod mondani, hogy hálásnak kéne lennem neki?

Erre semmitmondóan vállat von.

– Egy nárcisztikus seggfej, aki túl sok hatalmat és pénzt kapott. Már rá sem ismerek. – Ezt hangosan mondtam volna? Akárhogy is, a beszélgetésnek vége. Legalábbis anyával. Fejben sokat vitázom apámmal a bűneiről. A köztiszteletben álló üzletember. A köztiszteletben álló üzletember, aki egy másik nővel kavar. Akit beköltöztetett a családi fészekbe. Úgy parádézott vele körbe a városban, mint valami státuszszimbólummal.
A csaj nálam is fiatalabb, basszus.

– Hát én se vagyok biztos benne – sóhajt fel anya. – Holnap lesz a születésnapja.

– Majd én beleköpök a levesébe.

– Ugyan már, Beau – csóválja a fejét, és fájdalmasan tisztán látom a benne dúló küzdelmet. Gyűlöli apámat. Apám megalázta. Elárulta. Ő befolyásos nő, aki nap mint nap kerekedik felül férfiakon. Florida állam bűnözői valószínűleg szívinfarktust kaptak, amikor megtudták, hogy Jaz Hayley ügynök átjött ide New Yorkból. És azt mégsem hajlandó elfogadni, hogy én utáljam apámat.

– Milyen bort kérsz? – kérdezem, amikor meglátom a boltot. Elég apából. Már attól is felfordul a gyomrom, ha csak beszélek róla. Anya még le sem fékezett, mikor már kapcsolom ki a biztonsági övet. Csúnyán néz rám.

– Elnézést, Hayley ügynök – poénkodok, mire rácsap a karomra.

– Ha már itt tartunk… – pillant rám a szeme sarkából.

Felkeltette a figyelmemet, és ezt ő is tudja.

– Nincs valami belső infód az eredményekről?

A mosolya mindent elárul.

– Osztályelső vagy – mondja büszkén. – Basszus, Beau, benne vagy a legjobb öt százalékban. – Beáll egy parkolóhelyre, és felém fordul az ülésben. Meg vagyok döbbenve. A legjobb öt százalékban? Kicsit elérzékenyülök. Az FBI fázis egyes tesztje teljesen kicsinált. Leszívott. Őrületbe kergetett. – Szép munka, kicsim. – Az arcom felé nyúl, és letöröl egy kóbor könnycseppet.

– Annyira örülök, hogy jobban hasonlítok rád, mint apára – mondom két csuklás között, és átölelem. Érzem, ahogy kuncog. – Köszi, anya. – Nem kérdés, hogy az ő támogatása, segítsége és talán a génjei nélkül nem tudtam volna végigcsinálni az elmúlt néhány évet.

– Most már elég – bontakozik ki az ölelésből, és megigazítja a ruháját. – Egyenruhában vagy. Így nem szabad ölelkezni.

– És amikor civilben vagyok?

Könnyedén felkacag.

– Fogja vissza magát, Ms. Croft. Az első fázis csak az első akadály.

– Megtennéd, hogy nem hívsz így? – mordulok fel, miközben előhúz valamit az ülése alól.

– Gratulálok! – varázsol elő egy Lara Croft-bögrét, és összeszűkül a szemem, amikor meglátom a karaktert, akivel annyian azonosítanak. – Annyira örülök, hogy megvétóztam apád ötletét, és nem engedtelek balettozni – viccelődik.

– Hanem inkább karatézni küldtél – veszem el nevetve a bögrét.

– És nemsokára olyan jó ügynök leszel, mint anyád. Csak fiatalabb és fittebb. És hajlékonyabb – húzza össze az orrát. – Na, hozd azt a bort.

– Kinyithatnánk azt a Krugot, amit akkor vettél, amikor lediplomáztál. – Hosszú évek óta őrizgeti, hetente leporolja a díszdobozát, elgyönyörködik benne, és nem hagyja, hogy bárki hozzáérjen.

– A Krugnak a közelébe se merj menni! – szorítja a két keze közé az arcomat, halálosan komoly ábrázattal. – Csak akkor, ha az életed múlik rajta.

Forgatom a szemem, eltolom a kezét, és lehajolok, hogy felvegyem a bakancsomat.

– Egyszer azért meg kéne inni.

– Talán – tűnődik, és lenéz a mobiljára, ami épp megszólal. Felhúzza a szemöldökét, és megint előrefordul. – Menj csak. Ezt fel kell vennem.

Nem kérdezem meg, hogy ki az. Soha nem csinálnék ilyet. Elvileg nincs szolgálatban, de gyakorlatilag szinte mindig. Hagyom, hogy fogadja a hívást, és csak a boltban veszem észre, hogy a bögre még mindig a kezemben van. Egy miami zsaru, aki Lara Croft-bögrével a kezében mászkál a boltban.

Nem meglepő, hogy furcsán néznek rám, amikor az italrészleg felé indulok, és magamhoz veszek egy üveg vörös- és egy üveg fehérbort. Végül is ünnepelünk – mondom magamban, és megyek a pénztárhoz. Fizetek, és egy zacskóba pakolom az üvegeket a bögrémmel együtt, aztán kisétálok a boltból, és próbálok némi lelkesedést csiholni magamban az előttem álló festős este iránt.

Ahogy közeledek anya autójához, látom, hogy még mindig beszél, és lassítok, amikor észreveszem az arckifejezését. Az én legtöbbször higgadt anyám… feldúltnak tűnik. Rám villant egy erőltetett mosolyt, amikor észrevesz, de ez azonnal le is hervad az arcáról. Aztán olyasmit látok rajta, amit még sosem.

Félelmet.

Nekilódulok, és rohanni kezdek felé, ahogy a szeme egyre tágabbra nyílik, az arca egyre rémültebb. Felemeli a kezét, mintha meg akarna állítani. Persze erre még jobban gyorsítok.

Mi a franc történik?

– Ne, Beau! – sikoltja.

Eldobom a zacskót rémült kiáltására. De a lábam nem áll meg. Zakatol a szívem. Semmi sem akadályozhatja meg, hogy odarohanjak hozzá.

Aztán egyszer csak minden fénybe borul.

A dobhártyám mintha be akarna szakadni.

Ég a bőröm.

Felrepülök.

Aztán minden elsötétedik.

1

Miami – Napjainkban

JAMES

Mozdulatlanul állok a zuhany alatt, a testem elnehezül, a forró víz dobol a hátamon. Fájna. Égetne. Ha már nem éltem volna túl egy tüzes poklot. Lenézek csupasz lábamra, az utolsó adag véres vízre, ami lemegy lefolyón.

Megtisztultam.

Kilépek a fülkéből, törülközőt tekerek a derekam köré, fogom az olajat, és egy keveset a kezembe csöpögtetek. Elmasszírozom a két tenyerem között, miközben a tükörképemet bámulom. Az adrenalin már elenyészett. Eltűnt, itthagyott, és nem maradt utána más, csak az újabb sóvárgás a gyilkolásra. Kezdek kifogyni a célpontokból. Mi lesz, végleg elfogynak? Csak remélni és imádkozni tudok, hogy az a béke, amire szükségem van, ott várjon a vér és halál útjának végén. Nem tudok tovább létezni ebben a világban bosszú nélkül. Ha nincs bosszú, akkor béke kell. Ha pedig egyik sincs, akár meg is halhatok.

Átnyúlok a vállam fölött, és elkezdem belemasszírozni az olajat a hátam felső részébe. Megint érzem, hogy ég a bőröm. Még ennyi év után is fáj. Rettenetesen.

Kopogás hallatszik a fürdőszobaajtó felől. Odanézek.

– Mi az?

Goldie jön be. Nézi, hogy dörzsölöm a hátamat, aztán meglátja az arckifejezésemet. Láthatóan nem tetszik neki, de nem szól semmit.

– A fickó, aki elhajtott a helyszínről. Spittle a neve. Úgy tűnik, elunta a békés nyugdíjas semmittevést.

– Érdekes – felelem, és a hátam másik oldalán kezdek el dolgozni. Vajon mire kellhet egy volt FBI-ügynöknek a Medve egyik kapcsolata?

– A telefonszáma – nyújt oda egy darab papírt, és félreáll, én pedig elveszem tőle, ahogy elhaladok mellette az irodám felé. Leülök az asztalomhoz, előveszek egy telefont a fiókomból, beütöm a számokat, és hátradőlök.

– Spittle ügynök – mondom higgadtan, amikor felveszik.
– Vagy exügynök, mondhatni.

– Ki az?

– Arról lenne szó, hogy hol tartózkodott ma este. – Elmosolyodom, amikor mélyen beszívja a levegőt, és a távirányítómat a képernyősorra irányítom, a kurzort pedig a középső tévén megjelenő videó küldés ikonjára. A felvételen éppen elválik egy Adrian Wallace nevű férfitől, akiről tudom, hogy kapcsolatban áll a kábítószer-kereskedelemmel, és nemrég a Medve embereivel is érintkezett. Spittle-nek aktatáska van a kezében. Beszáll a kocsijába egy elhagyatott raktárépület előtt, és elhajt.

Újabb mély levegővétel.

– Ó, és a legjobb részt még nem is láttad – incselkedem, amikor lövés hangja hallatszik, és Adrian Wallace, más néven a Sas, feldől, mint egy zsák szar. – Ez itt… – mondom elgondolkodva. – Ez a kedvenc részem a filmben.

– Meghalt? – leheli Spittle, és nyilván még a telefonján is csorog a veríték, miközben Wallace élettelen testét bámulja.
– Valahogy úgy, de a holttestét még nem találták meg. Meg kell mondjam, hogy ez az egész nem vet túl jó fényt rád, Spittle. Szóval mit kerestél egy olyan ember mellett, akiről köztudott, hogy drogdílerekkel áll kapcsolatban? Van valami rossz szokásod?

– A kurva életbe – leheli. – Ki a fasz vagy?

– Én a vég kezdete vagyok. – Elsötétítem a képernyőt, aztán felhozom Adrian Wallace rabosító fényképét, majd ráírom az ELHUNYT szót az aktájára. – De lehetek a kezdet kezdete is. Tőled függ.

– Angol vagy.

– Már látom, hogy jutottál be az FBI-hoz.

– Faszom.

– Problémát jelent a nemzetiségem, vagy csak bizonyos etnikai csoportok zavarnak?

Nevet, de idegesen.

– Hát, ti britek mostanában elég erős befolyást gyakoroltok errefelé.

– Igen, hallottam. – A Britről beszél. Az angyalarcú gyilkosról. Aki vad. Könyörtelen. Halálos.

– Mit akarsz? – teszi fel a kérdést Spittle.

– Még nem tudom pontosan, de álljon készenlétben. – Ezzel leteszem, és megmozgatom a vállam. Érzem benne a feszülést. Nem az izmaim teszik. A bőröm.

– Valószínűleg nem a legmegfelelőbb pillanat, hogy szóljak – jegyzi meg Goldie, mire ránézek az ajtónál. – Beau Hayley fellebbezett az anyja halálával kapcsolatos döntés ellen.

Kifújom a levegőt. Régi szellemek tértek vissza, hogy kísértsenek. És úgy tűnik, újak is. Érzem, hogy Goldie figyel. Fürkész. És azon töpreng, hogy mi a francra gondolhatok.

– Mi a francra gondolsz? – kérdezi, aztán odajön, és leül az asztal másik oldalára. – Utálom, amikor így nézel.

A tenyerembe támasztom az állam, és érzem az ujjbegyeimen a szúrást.

– James!

Adok neki egy pillanatot, hogy nézze a szememet, miközben pörög az agyam. Aztán újra a telefon után nyúlok, és visszahívom Spittle-t.

– Derítsd ki, hogy áll a fellebbezés Jaz Hayley halálával kapcsolatban.

– Jaz? Mit akarsz Jazzel?

– Nem az a dolgod, hogy kérdéseket tegyél fel. Hanem az, hogy válaszolj rájuk.

– A fellebbezést elutasították – feleli halkan.

– És a lánya?

– Mi van vele? Ő még nem tud róla.

– Még – mormolom, a halántékomhoz nyúlok, és elmasszírozom a feszültséget. Nem fogja feladni, amíg igazságot nem szolgáltat az anyjának, és én tudom a legjobban, hogy nincs igazság ezen a földön. Bizseregni kezd a hátam, mintegy igazolásképpen. És hirtelen megjelenik a lelki szemeim előtt a családom, az egész rohadt családom. Gyorsan elhessegetem ezeket a gondolatokat, és újra a problémára koncentrálok. Beau Hayley.

Az ég szerelmére. Ez a nő meg akar halni? Ez lehetne ostoba kérdés is, ha nem ismerném a kórtörténetét az anyja halála óta. És meg tudom érteni. Én is voltam hasonló helyzetben. Végigcsináltam ugyanezt. Újra és újra meg akart halni. Mint már mondtam, nincs igazság ezen a földön. Ezért aztán rájöttem, hogy a saját kezembe kell vennem az igazságosztást.

– Küldd át a számát.

– Kinek a számát? – kérdezi Spittle zavartan.

– Beau Hayley-ét.

– Miért?

– Már megint kérdezősködsz?

– Nem – sóhajt fel férfias megadással.

– Jesszusom, rohadtul fáradt vagyok.

– Én is. Rohadtul. Belefáradtam a kibaszott várakozásba.

– Mondd meg, ki vagy.

– Add meg Beau Hayley számát. – Leteszem, visszadobom a telefont a fiókba, és kifújom a frusztrációmat.

– Mit akarsz csinálni? – kérdezi Goldie. – Felhívod, és szépen megkéred, hogy álljon le?

Ránézek, de nem szólok semmit. Nem is kell. Az arcom mindent elárul. Kapd be, te szemtelen ribanc.

Goldie oldalra hajtja a fejét.

– Már két év eltelt azóta. Megkaptad Jaz híváslistáit. Nincs bennük semmi. Ellenőriztem az összes széfnyilvántartást. Semmi. Ha bármilyen információt megosztott vagy elrejtett volna veled kapcsolatban, a nevedet, vagy bármit, mostanra már tudnád.

– Rossz érzésem van. – Felállok, és a szaunába indulok. Ki kell izzadnom a stresszt.

Égnem kell.

Égnem, és tudnom, hogy nem halok meg.

Levetkőzöm, a ruhámat egy kupacban otthagyom az ajtónál. A hőség megüt, mint egy féltégla. Rápillantok a hőmérőre a hátsó falon.

Leülök a felső padra, veszek egy kis vizet a vödörből, ráloccsantom a szerkezetre, mire gőz csap fel, és elborítja a fülkét.

Nem látszom.

Nekidőlök a faburkolatnak, lehunyom a szemem. Azonnal hallom a sikolyokat. Olyan sikolyok, amelyek csakis a halállal hozhatók összefüggésbe. Anyám sikolyai. Az apám sikolyai.
A húgom sikolya. Akik mind elevenen elégtek.

Kinyitom a szemem. Sötét van. Előrehajolok, és a kezemet a gőzölő rácsa fölé teszem. A forró parázs alig egy centire van
a tenyeremtől. Mozdulatlan maradok. Magamba szívom a fájdalmat. A forróságot. Mert nem halok bele. Ez a tűz nem öl meg.

Ökölbe szorítom a kezem, összeszorítom az égést, lefekszem, felnyúlok, és elfordítom a homokórát. Tizenöt perc. Aztán négyszer megfordítom, mielőtt engedélyezném magamnak, hogy elhagyjam ezt a poklot.

Soha nem lesz elég.

2

Miami – Napjainkban

BEAU

Az ember menekülési képessége a képzelőerejétől függ. Én már elvesztettem a fantáziámat. Mindent elvesztettem. Megrekedtem egy olyan világban, amelynek már nincs értelme számomra. Egy olyan testbe zárva, amire rá sem bírok nézni. Olyan gondolatok csapdájában, amelyeket legszívesebben fizikailag tépnék ki a fejemből. Olyan érzések csapdájában, amelyek elmosódnak, és semmivé olvadnak. A boldogság már csak egy elfelejtett érzelem. Biztonságosabb semmit sem érezni, nem törődni azzal, hogy egy roncs vagyok. Nem törődni azzal, hogy menthetetlen vagyok.

Elfogadni, hogy egyedül vagyok.

Feladni a reményt. Feladni azt a reményt, hogy valaha is újra normális lehetek.

Mert remény nélkül csalódás sincs.

– Gondolt már arra, hogy véget vessen az életének, Beau? – kérdezi dr. Fletcher, mire felpillantok az ölemből, és felrezzenek kábultságomból.

Másra se gondolok.

– Soha – mondom higgadtan, mivel tudom, hogy a másik válasz rövid úton elmegyógyintézetbe juttatna. Abból pedig nem kérek, soha többé.

A csuklómra esik a tekintete, és az enyém is. Megköszörülöm a torkomat, lehúzom az ingem ujját, és a mandzsettát a tenyerembe szorítom.

– Mesélje el, mit csinált ma – folytatja, mire elmosolyodok magamban. – Valami vicceset mondtam? – Kényszerítem magam, hogy ránézzek. Erre a nőre, aki olyan összeszedett, olyan nyugodt és derűs, hogy pofán tudnám vágni, és egy csepp bűntudatot sem éreznék.

– Nem, semmit. – Az én életemben többé már semmi sem vicces.

– Elmosolyodott. – Egyik lábát keresztbe teszi a másikon. Karcsú, tökéletes, ép végtagjainak látványa valóságos kínszenvedés. Emlékeztető, hogy minden vagyok, csak ép nem. Minden, csak nem tökéletes. Nem lenne szabad terapeutának lennie. Dr. Fletcher annyira hibátlan, hogy még a legegészségesebb ember is kiakadna tőle. – A mosoly arra utal, hogy valamit viccesnek talált – teszi hozzá.

– Vicces, hogy itt vagyok – mondom őszintén. – Mert nem akarok itt lenni. – Tudja, hogy nem a terápiáról beszélek. A találkozásokról mindenféle terapeutákkal, amelyek kisebb vagyonba kerültek, és semmit nem használtak a gyűlöletem és a démonaim ellen az elmúlt két évben. Tudja, hogy a világról beszélek. Az életről. És mégis minden alkalommal meggyőztem magam, hogy van kiút, az agyamnak egy dühítő darabkája mindig elriasztott a pengétől. A kötéltől. A tablettáktól.

Anyám hangja.

Megszólal az időjelző, én pedig beszívom a levegőt, és felállok.

– Örültem, dr. Fletcher. – Mosolygok, ő pedig apró, hitetlenkedő kacajt hallat. Ez nem túl professzionális, de nem hibáztathatom érte. Már hat hónapja visel el engem. Hat teljes, értelmetlen hónapja. És továbbra is jönni fogok. Az alternatíva a kórház. Ez nem játék. Mindennap kiteszem a lelkemet is, hogy mindenki azt higgye, jól vagyok. dr. Fletcher persze nem veszi be. Beteg vagyok, ez nem kérdés. Megmérgez a gyűlölet és keserűség. De már hozzászoktam. Elvagyok vele. Elfogadtam.

– Viszlát, Beau – bogozza szét hosszú lábait Dr. Fletcher, és leteszi a jegyzeteit a fényes faasztalra kettőnk közt. – Örömmel venném, ha kipróbálna valami újdonságot.

– Mint például? – kanyarítom a vállamra a táskámat.

– Vacsora egy étteremben. Néhány ital egy bárban. Esetleg megnézni a nagynénje egyik előadását.

– Azt hittem, már megtanulta visszafogni az elvárásait – mosolyodom el fanyarul, ő pedig élénken rám mosolyog. Kápráztatóan. Nem is emlékszem, mikor mosolyogtam utoljára olyan szélesen, hogy megfájdult az arcom. Ettől csak még erősebb lesz bennem a késztetés, hogy be akarjak húzni neki egyet.

Anyával volt. Utoljára anya mellett mosolyogtam ilyen derűsen.

– Nem mondok le magáról, Beau – mondja.

Biztosan minden betegének ezt mondja.

– Ez kedves. – Még ha hiábavaló is. – Viszlát. – Kimegyek a rendelőből, elindulok lefelé a lépcsőn, és abban a pillanatban, hogy kilépek az ajtón, sürgősen veszek egy nagy levegőt, mintha az elmúlt negyvenöt percben végig visszatartottam volna
a lélegzetemet.

A szomorú igazság az, hogy úgy érzem, mintha két év óta minden nap minden percében visszatartottam volna. Már nem emlékszem, milyen érzés könnyen lélegezni. Hogy milyen az, amikor nem kell minden belégzést és kilégzést átgondolni, csak hogy megbizonyosodjak róla, hogy valóban élek.

Aztán elkerülhetetlenül összeszorul a szívem, amikor rájövök, hogy tényleg életben vagyok.

Ez egy ördögi kör. Folyamatos, gyötrelmes, szédítő körhinta, amiről nem tudok leszállni.

Gyötrelem.

* * *

Bumm!

Hiába számítok a hangos durranásra, akkor is majdnem kiugrom a bőrömből, amikor megállok Hardy szerszámüzlete előtt. Kell egy pár perc, hogy lecsillapodjon a szívverésem. Minden egyes átkozott alkalommal.

Elhessegetem a bevillanó emlékképet, és kinyitom a szemem. Egy idős hölgyet pillantok meg, a szívére szorított kézzel.

– Elnézést – mosolygok halványan, miközben leállítom a roskatag Mustang motorját, és kiszállok. Nem zárom be a kocsit, soha nem szoktam, csak besétálok a boltba. Megcsap a szag. Szánok rá egy kis időt, hogy magamba szívjam. Festék, fém, fa – ez a mámorító keverék mindig megnyugtat.

Meglátom Mr. Hardyt a pult mögött. Valami kötelet teker fel éppen, kezeslábasa hosszú évek szorgos munkájának nyomait viseli itt Miami belvárosában. Őszes dróthaja szemébe lóg,
a szakállára ráférne egy kis trimmelés. Amikor felpillant, felcsillan a szeme, én pedig odamegyek, és a pultra támaszkodom. Próbálom nem a kötelet nézni, inkább kiveszek egyet a mentolos cukorkákból, amiket egy üvegben tart az ősrégi pénztárgép mellett.

– Beau! – mondja erős déli akcentussal. – Ma mennyi olajat fogsz kifolyatni a tragacsodból a boltom elé?

Ráharapok a mentás cukorra, mire összerezzen.

– Csak sír az autóm, Mr. Hardy. Sír, mert mindenki gonosz vele.

Kuncog, és félreteszi a feltekert kötelet, aztán ő is vesz egy cukrot, de nem harap rá, a műfogsora miatt.

– Hogy megy az üzlet, Beau?

– Lassan – vallom meg blazírtan. – Nem aggódom. Valami majd csak lesz.

– Akkor mi szél hozott?

– Zinnea néni azt akarja, hogy újítsam fel a hálószobáját. – Kézbe veszem a festékminta-szettet és pörgetni kezdem. Valójában semmi szükség a festésre. Alig néhány hónapja csináltam, de úgy tűnik, hogy máris unja a kanárisárga és türkiz csíkokat. Ennek semmi köze ahhoz, hogy megpróbál lefoglalni. – Az az utasítás, hogy fényűző és szexi legyen.

Hardy felkacag, és odahajol, hogy szemügyre vegye a színeket.

– Nem is vártam mást Zinnea nénikédtől. Mit szólsz ehhez? – Egy mély rózsaszínre mutat, ami éppen illik Zinnea-hez.

Oldalra hajtom a fejem, és töprengeni kezdek, hogy ezt mivel lehetne összepárosítani.

– Éjkék – jelentem ki, és keresgélni kezdem a minták között a megfelelő árnyalatot. Egy szempillantás alatt kiszúrom, tökéletes lesz. – Egy gallont kérek mindkettőből.

Mr. Hardy bólint, a festékkeverő géphez megy, és elkezdi betölteni, míg én elindulok az első polcsor mellett, hogy vegyek egy ecsetet, ugyanolyat, amilyet mindig használok. Azt, amihez anya mindig ragaszkodott. Ami segített abban, hogy egész jó szobafestő legyen belőlem. De nincs ott, ahol lenni szokott.

– Mr. Hardy! – kukkantok ki a polc mögül. – Hol vannak
a kéthüvelykes szőrecsetek?

– Ó – pillant fel, miközben egy doboz fehér alapot önt a keverőgépbe. – Abbahagyták a gyártását.

– Micsoda? – Most pánikba fogok esni? Ez az én személyes ecsetem. Az egyetlen olyan ecset, amit vágni lehet, a tökéletesen egyenes vonal elérése érdekében. Anya sok másikat kipróbált. Egyik sincs a közelében sem. – Ezt nem tehetik meg a mi ecsetünkkel!

– Majd szólok nekik – feleli csipkelődve. Becsukja a keverőgép ajtaját, leül a számítógép elé, és beüti az általam kért árnyalatok kódjait.

Megroggyan a vállam. Visszamegyek a polchoz, és homlokráncolva keresgélek a többi ecset között. Leveszek egy béna pótlékot, és megjegyzem magamban, hogy keressek rá a Google-ban, amikor hazaérek. Bűntudat fog el, amikor néhány új tálcát és hengerborítást is magamhoz veszek, mielőtt visszamennék a kasszához. Nem kellene a neten vásárolnom. Árulásnak tűnik. Mr. Hardy üzlete több mint negyven éve működik, megbújva két régi belvárosi gyárépület között. Mindig itt veszem a lakásdekor anyagokat. Támogasd a helyi vállalkozásokat, ahogy anya tanította. De megnyugtató is ez a hely. És sosem zsúfolt. De nem lehet kapni nála az ecsetünket, anya – mondom magamban csendesen, és úgy nézegetem a polcokat, mintha nem tudnám pontosan, hogy melyiken mi van.

Megállok a kések előtt, oldalra hajtom a fejem.

Gyerünk tovább.

Még néhány lépés, és a kötélrészleghez érkezem. Mindenféle vastagság. Különböző színek. Különböző teherbíró képességek. Kinyújtom a kezem az egyik legvastagabb felé. Ez a legerősebb.

Gyerünk tovább.

Visszasietek a bolt előterébe, és enyhe fintorral a pultra teszem a pótecsetet. A festékkeverő gép rázkódni kezd, mindent betölt az örvénylő, kopogó hang.

– Azt hiszem, ez megteszi – próbálom túlkiabálni a zajt.

– Szélesíteni kell a látóköröd, Beau – feleli Mr. Hardy, és homlokráncolva mered a gépre, ami feléje ugrik. A szerkezet az utolsókat rúgja, amióta az eszemet tudom, de mivel én vagyok az egyetlen vevő, aki festékkeverést szokott kérni, Mr. Hardy érthető módon nem siet kicserélni.

– Mr. Hardy, mikor megy nyugdíjba? – A hetvenes évei közepén járhat, és tudom, hogy épp csak elketyeg az üzlet. Én vagyok a legjobb vásárlója. Vagy talán az egyetlen vásárlója. Soha nem látok itt senki mást.

– És akkor mit csinálnék? – kérdezi. Kikapcsolja a gépet, és kinyitja az ajtaját.

– Pihenjen. Keressen magának valami hobbit.

Újabb adag fehér alapot tesz a gépbe,aztán lenyom néhány gombot a számítógépen, becsukja a gép fedelét, és elindítja.

– Nekem a munka a hobbim. – Felemeli az első doboz fedelét, és szinte elvakít minket a rózsaszín élénksége.

– Tökéletes – mondjuk egyszerre.

Míg Mr. Hardy a másik festéket készíti, én veszek egy zacskót, és bepakolom a cuccaimat, aztán végiglapozom az egyik helyi újságot, ami egy halom másikkal együtt hever a pulton. Hirtelen megáll a pillantásom egy cikken, és rámeredek az ismerős férfiarc képére.

– Jesszusom… – suttogom, és kiteregetem a lapokat, hogy el tudjam olvasni a riportot.

– Hát igen – jegyzi meg Mr. Hardy, és amikor felpillantok, látom, hogy ő is a fotót nézi. – A folyóból húzták ki a hulláját.

– A Kígyó. Anya évekig követte – mondom halkan, és nagyot nyelek. – Mindig sikerült kicsúsznia a kezéből.

Mr. Hardy együttérzően mosolyog.

– Hát, annak, aki elvágta a torkát, mielőtt bedobta a folyóba, biztosan nem csúszott ki a kezéből.

– Elvágták a torkát? – térek vissza a cikkhez.

– Bizony. És a nyelv, amivel kiadta a parancsot arra a sok gyilkosságra? Ki volt vágva. Úgy tűnik, hogy évek óta hevert a folyó fenekén.

– Szép.

– Az.

Újabb együttérző mosoly. Tudom, mi következik, de mielőtt közbevághatnék, megkérdezi: – Szerinted Jaz mit szólna hozzá? – bök fejével az újság felé, én meg újra ránézek a képre.

– Azt hiszem, dühös lett volna, hogy valaki megölte a fickót, mielőtt bíróság és esküdtszék elé került volna. – Ami azt illeti, nem hiszem. Hanem pontosan tudom. Anya mindig azt mondta, hogy az igazságot nem a halál szolgáltatja. Hanem az életfogytiglani elzárás. A félelem a benti élettől, ahol vérszomjas rabtársak végtelen sora vár arra, hogy maga alá gyűrjön a hierarchiában. Hogy megvédje a területét. Hogy kihasználja
a hatalmát. Az igazságot a törvényes igazságszolgáltatás jelenti. Valaha egyetértettem volna ezzel. Most viszont már egyáltalán nem hiszek az igazságszolgáltatásban.

– Mi van abban a táskában? – kérdezi Mr. Hardy, miközben hozza a második színemet. Már éppen elkezdem összehajtogatni az újságot, amikor felfigyelek valami másra. Egy másik hírre, egy helyi üzletemberről. Az apámról. Önkéntelenül is elfintorodom. Büszkén feszít öltönyben és csizmában egy vadonatúj épület előtt a South Beachen. Egy olyan épület előtt, amit ő épített. Szájhúzogatva olvasom a cikket, melynek írója apám jótékony adományairól és a közösségnek tett szolgálatáról ömleng, és forgatom a szemem. Csak a bűntudatát próbálja enyhíteni. Próbálja tisztára mosni magát. Jó cselekedetekkel akarja csökkenteni annak az esélyét, hogy a pokolra jusson.

– Ez az apád, Beau?

– Igen, az – lehelem, majd összecsukom az újságot az orra előtt. – Vagy Szent Tamás, ha úgy jobban tetszik. – Visszateszem a lapot a halom tetejére, Mr. Hardy pedig kuncog. Zsebkést vesz elő a zsebéből, és lefeszíti a második festék fedelét.

– Nagyon szép – nyújtogatom a nyakam. – A néni imádni fogja. – Kiveszem a hitelkártyámat a táskámból. – Volt két nagy tálca, két hengergumi és két nem Beau-Jaz ecset – mosolygok édesdeden, miközben beüti a tételeket.

– Hetvennégy dolcsi a vége, de legyen hetven, az ecset miatt – simogatja a szakállát, miközben fizetek és elpakolok. – Örültem, hogy láttalak, Beau.

– Én is örültem, Mr. Hardy. Ne dolgozza agyon magát.

Nevet, amikor kimegyek, és az ajtócsengő megcsendül. Beteszem a cuccaimat az autó hátsó ülésére, és zajosan a helyére rángatom a vezetőülést.

Nagyot csattan. Összerezzenek.

Aztán a helyére kattan. Felsóhajtok.

Beugrok, elfordítom a kulcsot a gyújtásban, és elkezdem kántálni a szokásos mantrámat.

– Gyerünk, Dolly, meg tudod csinálni. Gyerünk. Gyerünk, gyerünk!

Bumm!

A motor életre kel, én pedig elindulok, és felhívom Natht, hogy szóljak neki, hogy már úton vagyok.

Megállok Nath kocsija mögött a kis mellékutcában az étteremnél, és abban a pillanatban, amikor Dolly újabb durranással jelzi az érkezésünket, ő kiszáll a BMW-jéből, és elkezdi rázni a fejét.

–  Hülyeség ennyire ragaszkodni ehhez a kocsihoz – mondja, miközben odamegyek, és egyre lejjebb húzom az ingujjamat, amíg a tenyerembe nem tudom szorítani a végét. Ez nem kerüli el Nath figyelmét. – Tudom, hogy érzelmileg kötődsz hozzá, meg minden, de a frászt hozza rád, valahányszor beindítod a motort.

– Már megszoktam – hazudom. Soha nem fogok hozzászokni a durrogáshoz, de Dollytól sem akarok megválni. – Hogy vagy? – puszilom meg, és összeölelkezünk. A maga szokásos baráti módján megsimogatja a hátam.

– A saját farkamat kergetem egy csomó ügyben. – Előveszi a telefonját, és megnézi, mielőtt visszatenné a belső zsebébe. – Úgy tűnik, eléggé tele vannak ma – mondja, és az étterem felé biccent. – Nem ülünk kívülre?

Benézek az ablakon, és látom, hogy sokan vannak, szinte az összes asztal foglalt.

– De – felelem, és leülök a kevésbé zsúfolt utcai részre.

– A szokásosat? – kérdezi, és bemegy. Mert tudja, hogy én nem fogok.

Bólintok, előveszem a telefonomat, és beállítom a parkolóappot fél órára.

Nath visszajön az italainkkal, mire végzek

– Akkor ki vele – mondja, és három cukrot kever a kávéjába. – Tudom, hogy nem csak azért hívtál, hogy láss.

Összepréselem a szájam. Ennyire kiszámítható lennék?

Nathnek az vagyok.

– Van hír a fellebbezésről? – kérdem. Összeugrik a gyomrom, úgy várom a választ. Mindig ez van.

– Nincs hír, Beau. Ezt telefonon is elmondhattam volna.

Megereszkedik a vállam.

– Már alig vártam, hogy végre lássalak – felelem, mire nevet egy kicsit. – Mennyi idő még, mire konkrét válasz lesz? Hogy igen, a fellebbezésedet elfogadták. Vagy nem, nem fogadták el.

– Tudod jól, hogy a rendőrségen belül minden politika.
A bürokrácia a minden. Az egyik igent mond, a másik felülbírálja. – Előrehajol, és látom, hogy a rettegett együttérzés ül ki az arcára.

– Ne nézz így rám! – figyelmeztetem. – Mintha azt akarnád mondani, hogy ne reménykedjek.

Felsóhajt.

– Tiszta ügy volt.

Összecsikordulnak a fogaim.

–  Eltussolták, Nath. Ez az igazság. Az autók csak úgy maguktól ki szoktak gyulladni, ugye?

– Szivárgott a tank, Beau. A helyszínelők igazolták.

– Egy egyéves, szolgálati Audiban? Ugyan már, Nath.

– Ő pedig dohányzott a járműben.

– Szóval anya hibája? – csikorgom, és érzem, hogy fájnak az ujjaim. Lenézek, és látom, hogy teljesen elfehéredtek, annyira szorítom a csészét. Lazítok a fogáson, hogy visszamenjen beléjük a vér. Őszintén szólva nem emlékszem, hogy láttam volna cigizni aznap este a kocsiban. Csak arra a rettegésre emlékszem, ami az arcára volt írva. Tudta, hogy valami történni fog.

– Nem mondtam semmi ilyesmit. – Megint felsóhajt. – Beau, el kell engedned ezt a hazugságot, különben az őrületbe kergeted magad.

– Már megvolt – motyogom kétségbeesetten, ő pedig odanyúl, és megfogja a kezem.

– Akkor ne menj vissza bele. – Az empátiája csak még jobban felbőszít. És ez nem igazságos vele szemben. Nath jó barátja volt anyának. A legjobb partner. – Jaz is azt akarná, hogy élj. Azt akarná, hogy visszamenj a cégbe.

– Nath – hajolok át az asztal fölött. – Valami nem stimmel ezzel az egésszel.

– Basszus, mióta lettél konteóhívő? Döntsd el, mi ellen akarsz harcolni, Beau.

Visszahúzódom, és megmarkolom a bögrémet, beismerve a vereséget. Egyelőre.

–  Hallottam, hogy végre megtaláltátok a Kígyót.

– Igen, a folyó fenekén. Nyilván nem kapta meg az infót, hogy keresik, élve vagy halva.

– Valaki nyilván jobban akarta őt holtan, mint a rendőrség élve – húzom fel a szemöldökömet, és Nath nevet magában. – Aki megölte, annak a kezéből nem tudott kicsúszni, nem igaz? – folytatom. – Mit gondolsz, ki ölte meg, mielőtt anya elkapta?

– Tudod jól, hogy erről nem beszélhetek.

– Tegyél úgy, mintha én lennék anya. – Közelebb hajolok. –
A Medve volt az? Ellene fordult? Vagy az Enigm…

– Anyád meghalt, Beau – leheli Nath, mire összerezzenek.
– A francba. Bocs.

– Semmi baj – mosolygok némi erőfeszítéssel. – A szokás hatalma, gondolom.

– Aki egyszer rendőr volt, az mindig az marad – mosolyog, és megkóstolja a kávéját, mielőtt kiissza, aztán előveszi a mobilját. – Vége a szünetnek – nyögi, feláll, és odajön hozzám. Lehajol, megpuszil, aztán könnyedén megsimítja a csuklómat. Mindig ezt csinálja. Mintha el tudná simogatni a következményeket. – Ollie üdvözöl.

Forgatom a szemem.

– Van még valami jó hír?

– Még mindig nem lépett túl rajtad.

– Költői kérdés volt.

– Tudom. – Nath felveszi a telefonját, aztán beugrik a kocsijába, és gyorsan elhúz. Nem hagyom, hogy a gondolataim elkalandozzanak a volt vőlegényemhez. Gyakorlatilag érintetlenül hagyom ott a kávémat, és Dolly felé indulok. Beülök és indítok.

– Gyerünk – mondom higgadtan, miközben köhög és szörcsög. – Gyerünk, gyerünk, gyerünk. – Amikor füst tör elő a motorháztető alól, abbahagyom az erőlködést. Mennyi füst. Egy fülsiketítő durranás, aztán… füst. Beszívom. Benyelem. A halántékomhoz nyomom az öklömet.

Nem kapok levegőt.

Nem látok.

Nem érem el anyát.

Beau!

A testem hátrarándul az ülésben, szaporán kapkodom a levegőt, amikor sikerül kiszakadnom az emlékvillanásból. Körülnézek, ellenőrzöm a környezetemet. Ellenőrzöm, hogy az ingem ujja nem olvadt el, a bőröm nem ég.

– Jesszusom – veszek egy nagy levegőt, és próbálom összeszedni magam. Mikor fognak már elmúlni ezek a rohamok?

Kiszállok, letörlöm a verítéket a homlokomról, és visszakényszerítem magam a jelenbe. Ahogy mondták, csukott szemmel mélyeket lélegzek, és próbálom megtalálni a középpontomat. Lélegezz. Csak lélegezz. Megvárom, amíg a remegés abbamarad, és reszketés nélkül tudom beszívni a levegőt.

Kinyitom a szemem, és összeráncolom a homlokomat.

– Hát, ez nem néz ki túl jól. – Úgy ismerem a kocsit, mint a tenyeremet. Tudom, mikor fog kattogni, köhögni, rángatózni. De ez a füst, ez új.

Sóhajtva előveszem a mobilomat, és kikeresem a kontaktjaim közül a Kedvenceket. Ez a szám van legelöl. Reg, az Autómentő.

Két csengetés után veszi fel.

– Hol vagy?

– A belvárosban.

– Fred étterménél?

– Igen. – Nem vagyok zavarban. Ez lesz a negyedik alkalom, hogy Reg megment. Már úgyszólván barátok vagyunk.

– Az autós Starbucksnál vagyok. Pár percre onnan. Kérsz egy vaníliás lattét?

Beülök a vezetőülésbe. Még azt sem mondja, hogy szabaduljak meg Dollytól.

– Szuper, köszi! – Leteszem, bekapcsolom a rádiót, és felsóhajtok, amikor David Bowie-tól a Heroes szólal meg. Igaz, hogy egy kicsit recsegős és zizegős a hang, de nekem a recsegősség és zizegősség újabban az életem. Hátradőlök, aztán a telefonomra nézek, amikor elkezd vibrálni a kezemben. Homlokráncolva nézem az ismeretlen számot, és lehalkítom Bowie-t.

– Halló!

– Szia, én vagyok! – mondja egy férfihang.

Oldalra hajtom a fejem.

– Ki az az én?

– Hát én.

Elveszem a telefont a fülemtől, és megint megnézem a számot. Határozottan nem ismerős. És a brit akcentus? Soha nem hallottam.

– Még egyszer kérdezem, hogy ki az az én? – ismétlem meg.

Néhány pillanatig csend van, valószínűleg a fickó is ellenőrzi a számot.

– Rossz számot hívtál? – érdeklődöm.

– Te nem Sandy vagy, ugye?

– Nem, Beau vagyok.

Rövid csend lesz, mielőtt újra megszólal.

– Elnézést, én csak a személyi bevásárlómat kerestem.

Személyi bevásárló?

– Hát, én csak lakásokat festek. Sajnálom, ha csalódást okoztam.

Elgondolkodva hümmög, és a vállaim lassan elindulnak hátrafelé. Furcsa módon.

– Elnézést a zavarásért.

– Semmi gond – felelem, és látom, ahogy Reg ráfordul az útra. – De most mennem kell, megérkezett a fényes páncélú lovagom. – Leteszem, és azon tűnődöm, honnan jött ez a könnyed, vicces válasz, aztán kipattanok Dollyból, és integetni kezdek Regnek, mintha nem látná a felszálló füstoszlopot.

Odahúzódik mellém, kihajol az ablakon, szája sarkából kilóg a szokásos cigi.

– Ez a füstölés új. – Lead nekem egy lattéspoharat. – Ezt nem lehet bikázókábellel megoldani, kishölgy.

Némileg ünnepélyesen nézek vissza Dollyra.

– De ugye rendbe tudod hozni? – Nem tudnám elveszíteni.

– Tegyük fel a kocsira, és vigyük el a műhelybe. Ha rendbe lehet hozni, én rendbehozom.

– Kösz, Reg.

Reg nekilát, hogy horogra akassza Dollyt, én pedig összeszedem a szatyraimat, és kipakolom a hátsó ülést. Beteszek mindent Reg kocsijába, és amint bemászok a taxiba, újra megcsörren a mobilom. A kijelzőre pillantok, és megállok a biztonsági öv becsatolásával, miközben felveszem.

– Szia, én vagyok az.

– Szia, én – forgatom a szemem.

– Szükségem lenne néhány dologra.

Felszalad a szemöldököm. Végtére is ki nekem ez a fickó?

– Kívánságod parancs.

– Tessék?

– Kérj bátran.

Csend támad, én pedig csücsörítek.

– Toll és papír készenlétben – folytatom. – Mit szeretne az úr? Gyémántot a barátnőjének? Egy láda pezsgőt? Néhány korbácsot a közelgő orgiára?

Reg felmászik a teherautóra, és értetlenül mered rám. Megvonom a vállam, és belekortyolok a lattémba.

– Vagy éppen hölgytársaságot? – teszem hozzá. Vajon mire vágyhatnak manapság a személyes bevásárlóval és hülye problémákkal rendelkező gazdagok?

Újabb csend. Sőt, meg is kell néznem, hogy még mindig vonalban van-e. De ott van. Visszaemelem a készüléket a fülemhez, és éppen elkapom a lélegzetvétele hangját. Várok.

– A gyémánt kivételével az összes jöhet – feleli, és durva a hangja. Sötét.

Lassan feljebb kúszik a szemöldököm. Nem kell neki gyémánt. Nincs barátnője vagy felesége?

– És hogyan szeretne fizetni az úr?

– Szexszel.

A szélvédőre meredek, ő pedig megint hümmögni kezd. Mélyen. Érdesen.

Diszkréten kikényszerítem magam feszült testemből, és hallom, ahogy lélegzetet vesz, mielőtt megszólal.

– De már van egy fényes páncélú lovagod – mondja.

Ránézek Regre, akinek frissen meggyújtott cigi lóg a szájából. A szakállában ételmaradványok fészkelnek, jókora orra haragosvörös árnyalatban pompázik, a baseballsapkája pedig kábé 1980 óta nem látott mosást. Felém fordul, mintha megérezné, hogy nézem. Elmosolyodik, kivillantva mind az öt fogát. Megcsóválom a fejem, és visszamosolygok.

– Igen – felelem. – Épp most ment meg.

Reg felhúzza a szemöldökét, miközben zötykölődünk, én pedig némán töprengek. Azon, hogy valaki megment. Hogy tényleg megment.

– Akkor nem hívlak többet – feleli tompán.

– Jó szórakozást a szexpartihoz.

– Úgy lesz. Ezzel leteszi.

3

JAMES

Lassan teszem le az asztalomra a telefont, mintha bölcs dolog lenne távolságot tartani kettőnk között. És az is. A jegyzettömbre nézek, ahol Goldie jóvoltából megjelent a száma az új kapcsolattartóm mellett. Egyszer felhívni? Ostoba hiba. Kétszer? Hülyeség. Háromszor? Az öngyilkosság lenne.

A jegyzettömbért nyúlok, és egy egészen kicsit elforgatom. A két ráírt szám, Beau Hayley-é és a kapcsolattartóé, egyszeriben a megfelelő nevek mellé kerül. Fogok egy tollat, és átfirkálom Beau Hayley-ét, nehogy megint megtéveszthessen. Aztán szembefordulok a szemközti falat borító képernyőkkel, és az összeset bekapcsolom. Kivilágosodnak, és a listámon szereplő emberek arcát mutatják. Nem mintha szükségem lenne képekre. Mindegyikük arca belevésődött beteg agyamba. A haláluk véres részleteivel együtt. Vagy a hamarosan bekövetkező haláluk véres részleteivel.

Felteszem a lábam az asztalra, a billentyűzettel az ölemben hátradőlök, és egy szót gépelek rá az egyik arcképre.

ELHUNYT

Tekintetem a következő célpont felé mozdul, és legörbül a szájam. A Róka. Lengyel. Szeret fiatal lányokat árulni. Újabb kapcsolódás a Medvéhez, és további bizonyíték a befolyása kiterjedtségére. Arra, hogy milyen hatalma van a város bűnözői felett.

Csilingel az e–mail-fiókom, és kiteszem a bejövő üzeneteket a fal közepén lévő legnagyobb képernyőre. Megnyitom a mellékletet. És a bűnözők képeinek gyűrűjében hirtelen megjelenik Beau Hayley.

Egy fiatal nő képét látom, Miami egyik utcájának járdáján. Szakasztott mása az anyjának, annak a nőnek, aki olyan könyörtelenül próbált levadászni. Minek következtében Jaz Hayley életét vesztette. És nemsokára a lánya is hasonló sorsra jut.

– Engedd el, Beau – suttogom, és végigsimítok a felső ajkam árkán, miközben bámulom. A képen éppen leveszi a maszkját, és a gyász szinte árad fehér bőre minden pórusából. Feketébe hajló szemei a szomorúság feneketlen kútjai. Gyönyörű, de hátborzongató jelenség.

Beau Hayley sugározza magából a sötétséget.

És én vagyok a felelős ezért a sötétségért.

Elszakítom tekintetem a képtől, és felhívom a megfelelő embert.

– Halló, én vagyok – jelentkezem be, amikor felveszi.

– Ki?

Önkéntelenül is nevetek magamban. Ez a Sandy egy pasas.
A neve alapján eszembe se jutott ez a lehetőség. Meg sem fordult a fejemben, hogy az új kontaktom nem nő.

– Kérdeztem valamit. – Vaskos az akcentusa. Oroszos.

– Az most lényegtelen. Szükségem van egy kis ellátmányra.

– Csak olyanokkal üzletelek, akiket ismerek.

– Ne vedd magadra. Engem senki sem ismer, és mivel te még új vagy a környéken és az üzletben, azt hittem, hogy minden új vevőnek örülsz.

– Név.

– Hívj csak Enigmának.

Beszívja a levegőt, én pedig elmosolyodom.

– Az igazi neved.

– Téged se Sandynek kereszteltek.

– Az nem számít – mondja elnyújtottan.

– Most akkor kell a pénzem vagy sem? – kérdem. – És bónuszként megölöm a Medvét. Vagy egyszerűen megölhetlek téged is, elvehetem a fegyvereidet, és hagyhatom, hogy a Medve vegye fel a Brit csizmáját.

– Hallgatlak.

Hát persze hogy hallgat.

4

BEAU

Eljutni a bejárati ajtóig olyan, mintha egy esőerdőn próbálnám átvágni magam. Burjánzó hortenziabokrok borulnak az útra. Mivel a kezem tele van, kénytelen vagyok oldalazva vagy hátrálva haladni, hogy ne csapjanak a képembe az ágak és a csodás fehér-rózsaszín virággömbök. Végül sikerül sértetlenül átvágnom, és mivel nincs szabad kezem, amivel elővehetném a kulcsomat, egy festékesdobozzal dörömbölök be. Hallom, ahogy énekelve közeledik, hogy beengedjen. Zinnea néni. A napfény és a mosoly megtestesítője. Valakinek ilyennek is kell lennie.

– Kedvesem! – nyitja ki az ajtót. – Már kezdtem aggódni. Órákkal korábbra ígérted magad. – Eláll az útból, elveszi a festékeket. Megállok mellette, hogy adhasson egy puszit.

– Dolly behisztizett – dobom le a cuccaimat a lépcső aljára, és próbálom visszapumpálni az életet sajgó testembe. – Reg hozott el az utca végéig. – A teherautója nem fér el a mi kis utcácskánkban. Egyszer megpróbálta, és beszorult két Escalade közé.

Zinnea felsóhajt, ahogy leteszi a festéket, aztán lobogó kimonójában elsuhan mellettem a ház végében található konyha felé.

– Nem értem, miért nem fogadtad el apádtól a születésnapi ajándékodat. Attól még Dollyt is megtarthatnád. Hányszor robbant már le?

Elfogadni apám ajándékát? Az nem ajándék volt, hanem bűntudatenyhítés. Nem akartam kielégíteni a feloldozás iránti igényét. Különben is, Dollyt anyától kaptam. Klasszikus darab. Lepukkant, de attól még klasszikus.

Követem Zinnea-t a konyhába. Dextert az asztalnál találom, elmerülve a laptopjában. Még mindig a munkaruhájában van. Felnéz, és rám mosolyog a szokásos kedvességével.

– Jó napod volt, Beau? – kérdezi, ahogy mindig.

– Összefutottam Nathszel egy kávéra – felelem, mire Zinnea és Dexter összenéznek, ahogy mindig. Nem törődöm velük. Pontosan tudják, miért találkoztam Nathszel. – És Dolly megint lerobbant. – Egyenesen a hűtőhöz lépek, és előveszek egy üveg bort. – És neked milyen volt a napod?

– Mint halottnak a tengerparton. Csodás – tér vissza a laptophoz. – Beköltöztek a szövetségiek – morogja, miközben leveszek egy poharat. Senkinek nem kínálgatom a bort. Zinnea-nek nemsokára kezdődik a ma esti előadása, Dexter pedig a tömeg soraiból fog drukkolni az ő drága szerelmének.

Töltök magamnak, és leülök Dexterhez. Elmosolyodik, de nem pillant fel a képernyőből.

– Ma nincs munka? – érdeklődik.

– Nincs.

– Pangás van?

– Egy kicsit – ismerem be. Megint összenéznek. Már nem izgatom magam rajta. – Ki ne mondd! – figyelmeztetem.

– A cég bármikor azonnal visszavenne – mondja Dexter, elengedve a füle mellett a kérésemet. – Évekig tanultál az akadémián, Beau. Szuper voltál a fázis egyes teszten. Benne voltál az első ötben az egész országban, az ég áldjon meg! És ezt mind kidobnád az ablakon?

– Nem fogok olyan testületnek dolgozni, amiben nem tudok hinni – morgom, és kortyolok a boromból. Anya is mire ment velük. Halott. Ők meg le se szarják. Ideje témát váltani, mielőtt meglátják, hogy felhúztam magam. – Kitaláltam a színeket a szobádba.

– Ó, hadd nézzem – mondja Zinnea szórakozottan, miközben a melltartóját próbálja összekapcsolni.

Felpattanok, kimegyek a folyosóra a festékért, és amikor visszaérek a konyhába, látom, hogy a melltartóját letolta a derekára, és fél lábbal már a harisnyájában van. Leteszem a festékeket a padlóra, előszedem a kulcsaimat, és az egyikkel felfeszítem az első doboz tetejét. Megmutatom a színt, ő pedig egy szempillantás alatt ott terem mellettem, a harisnya másik szárát szorongatva.

– Ó, imádom.

– Rózsaszín? – kérdezi Dexter hátulról, és mikor hátrafordulunk, látjuk, hogy levette a szemüvegét, és határozottan errefelé figyel. – Megbeszéltük, hogy nincs rózsaszín.

– Már ez a kis örömem se lehet meg? – duzzog Zinnea.

– Nem, nincs rózsaszín, Lawrence. Megbeszéltük.

Összerezzenek, és Zinnea-re nézek, hogy lássam, mennyire dühös. És nem azért, mert Dexter most az egyszer kiáll magáért.

– Dexter! – csattan fel, és végigmutat saját félig felöltözött alakján. – Szerinted mi a franc a nevem? – A hangja a normál férfihangjára mélyül dühében.

Dexter felsóhajt.

– Hát nem is tudom – dobja az asztalra a szemüvegét. – A derekadon melltartó van, az egyik szőrös lábadon harisnya, és a golyóid kilógnak a szaténbugyidból. Vajon ki vagy?

Összeszorítom a szájam, és inkább iszom még egy kis bort.
A szabályok világosak, ezért aztán fogalmam sincs, hogy Dexter miért hibázott ekkorát. Ha fent van a paróka, akkor Zinnea. És a paróka fent van, még ha csálén is. Nem emlékszem, hogy mikor lett a nagybátyámból nagybácsi és nagynéni egy személyben. De emlékszem arra a felbolydulásra, amit ez okozott a családban. Apám, az előítéletes seggfej úgy tartott távol tőle engem és anyámat, mintha a bátyja fertőző lenne. És mégis, még most is, oly sok évvel később, és egy halom további aljasság ellenére is, amit apám neve fémjelzett, Zinnea soha egy rossz szót nem szól a testvéréről. Dexter viszont osztja a megvetésemet. Ami jó. Szükségem van valakire, aki emlékeztet, hogy apám mekkora seggfej, amikor esetleg elgyengülnék.

– És te is befoghatod azt a nagy szádat – csattan fel Zinnea, és a vállamra csap.

Köhögés fog el, szétköpöm a bort.

– Egy szót sem szóltam.

– Nem is volt rá szükség. – Zinnea befejezi a harisnya és a melltartó felhúzását, aztán elkezdi megcsinálni a sminkjét mellettünk az asztalnál. Lenyűgözve figyelem, ahogy elmosolyodik munka közben. Ő milyen könnyen tud mosolyogni. És milyen nehezen megy nekem.

– Kész – mondja, és összeszorítja a festett ajkait. – Most pedig öltöznöm kell. – Feláll, összefogja a kimonó szárnyait, és kilibben. – Ó, majdnem elfelejtettem – fordul vissza az ajtóból, a keretbe kapaszkodva. Még mindig mosolyog, de van az arckifejezésében valami, ami gyanakvással tölt el. – Apád hívott.

Azonnal visszatérek a boromhoz, és hirtelen mintha megsűrűsödne a levegő. Nem szólok semmit, csak felnézek, amikor megérzem magamon Dexter tekintetét. Belekortyolok a boromba, és kérdő pillantást vetek rá.

– Szeretne látni téged – folytatja Zinnea, látható óvatossággal. – Próbált hívni is.

Becsukom a szemem, és lassan kifújom a levegőt. Igen, tudom. Szándékosan nem vettem fel.

– Nem bírok együtt lenni vele meg azzal a kislánnyal, akit a barátnőjének hív – nézek bátran farkasszemet Zinnea-vel. – Számomra semmi sem változott.

– Az idő, az változott, kedvesem – mosolyodik el, és kétségbeesetten várja, hogy megenyhüljek. – És talán vele együtt az apád is. Ő hívott engem, az ég szerelmére! Az apád! Még azt is megkérdezte, hogy vagyok.

Utálom ezt a lelkendezést. Hozzám hasonlóan Zinnea-nek sem lenne szabad törődnie vele. Nem értem az indítékait. Vagy talán mégis. Élni és élni hagyni, neki ez a mottója. Le kell rázni a negativitást.

– Biztosan akar valamit – motyogom.

– Igen, a megbocsátásodat.

A megbocsátásomat? Soha nem fogja megkapni. Továbbra is próbálhatja jóvátenni a dolgokat jótékonykodással, és viselkedhet feddhetetlen üzletemberként, az én megvetésemtől akkor sem szabadulhat. Megiszom a boromat, és elhúzok Zinnea mellett a bejárati ajtóhoz. Megállok, adok neki egy puszit.

– Meglátogatom anyát.

Visszahúz és magához ölel.

– Üdvözlöm.

– Átadom.

Elenged, és elindulok az ajtó felé.

– Beau, kedvesem!

Visszanézek, mire halványan elmosolyodik.

– Engedd el. Csak engedd el. Ezt a nézeteltérést apáddal, kedvesem. Ez az utolsó démon, amitől meg kell szabadulnod.

Nem mondok semmit, csak viszonzom a mosolyát, és becsukom magam mögött a bejárati ajtót. Zinnea és Dexter rengeteget dolgoztak azon, hogy stabilizáljanak. Nem láthatják meg rajtam, hogy távolról sem érzem magam stabilnak. Nem tudhatják meg, hogy még mindig kísértenek a démonok. És az apám is közéjük tartozik.

Birkózom a megereszkedett vaskapuval, és összerezzenek, amikor a fém alja csikorogva végigkarcolja a betont. Nem is értem, hogy nem szakadt még le. Az ösvény sem sokkal jobb, a járólapok egyenetlenek, mindegyik törött, a repedésekben gyom ütötte fel a fejét. Óvatosan lépkedek, kerülgetem a csalánágakat. Kész életveszély hozzád eljönni, anya – mondom magamban, miután aránylag sértetlenül átjutottam.

Letelepszem az elvadult fűre, és leteszem magam mellé a tulipáncsokrot.

– Szia. – Beszívom a levegőt, és a szívem összeszorul, amikor a sírkőre pillantok.

JASMINE (JAZ) HAYLEY

1965–2019

SOHA NEM FELEDÜNK

– Jól vagyok – nyugtatgatom. – De Zinnea néni öregségére kezd megpuhulni. Mellesleg üdvözletét küldi. – Letérdelek, kiveszem a kővázát a tartójából, kiszedem belőle a lekókadt rózsákat, és kiöntöm az állott vizet. Előszedem az üveg Eviant a táskámból, és feltöltöm a vázát, aztán elrendezem benne a tulipánokat. Anya kedvence. Az enyém is. Mindig azt mondta, hogy ezek a világosabb, naposabb, hosszabb napok előhírnökei. De most már semmi sem világos és napfényes. És minél hosszabbak a napok, annál rosszabb. – Tökéletes – teszem vissza a vázát a helyére, és még egyszer megigazítom a virágokat. Aztán lefekszem a fűbe a sír mellett, és nézem a felhőket az égen.

Zinnea néni megtanított arra, hogyan uraljam a gondolataimat. Hogyan irányítsam a dühömet. Hogyan szabaduljak meg a negativitástól. Hogyan találjak békét a tragédiában. Ezek olyan dolgok, amelyekre sosem tudtam igazán ráérezni. Olyan leckék, amelyekre nap mint nap emlékeztetnem kell magam. Az élet kiszámíthatatlan, és a halál még inkább az. Csak az a biztos, hogy egyszer eljön. Néha túl korán, néha túl későn, de elkerülhetetlenül.

– Azon gondolkodom, hogy veszek egy saját lakást – mondom, a fűszálakat húzogatva. – Zinnea néni soha nem vallaná be, de én biztos vagyok benne, hogy már a terhére vagyok. – Az égre mutatok. – Nézd csak, az Eiffel-torony! – Figyelem, ahogy a magas, elvékonyodó tetejű felhő elsodródik felettünk, és menet közben elveszíti jellegzetes alakját. – Azt mondtam neki, hogy egy hónapig maradok – hajtom oldalra a fejem. – És ez majdnem két éve volt.

Harmincéves vagyok. Megvan hozzá a pénzem. Megvan az akarat is. A lelkem mélyén egy kicsit mégis félek elhagyni Zinnea biztos menedékét. Valahol mélyen egy apró kis rész tudja, hogy hülyeség lenne. És találkozni az apámmal? Szó sem lehet róla. Az csak még jobban felpörgetné a lefelé tartó spirált. Képtelen vagyok belenyugodni abba, hogy ő még él, az anyám pedig nem. Még azt sem tudtam megemészteni, hogy én megmaradtam.

A félelem. Az egyik dolog, amit Zinnea néni olyan kemény munkával próbált kiűzni belőlem. Nincs szívem megmondani neki, hogy nem sikerült. A haláltól már nem félek, de az élettől igen. Attól tartok, hogy soha nem fogok megszabadulni ettől
a keserűségtől. Ettől a fájdalomtól. Soha nem tudom megtisztítani az elmém. Soha nem fog tetszeni az, amit a tükörben látok. Az egész állandó erőfeszítés, mindennapi küzdelem. És a problémáim megoldása folyamatosan kísért. Bármerre nézek, egyetlen kiutat látok.

Zinnea a mankóm.

Nem tudom rávenni magam, hogy eldobjam. Anyának is
ő volt a mankója. És apám megvetésének is a tárgya.

Kifújom a levegőt, visszanézek a felhőkre, és tapogatózni kezdek magam mellett a fűben, amikor megszólal a telefonom. A kijelzőre pillantok, és forgatni kezdem a szemem, amikor
a ma megismert új számot látom megint.

– Nem jött be a szexparti?

– Említetted, hogy szobafestéssel foglalkozol – feleli, mintha meg se hallotta volna a kérdésemet.

Tétován elmosolyodom.

– Igen.

– Éppen festőt keresek. – Nem hangzik túl magabiztosnak
a hangja. Sőt, inkább zaklatottnak.

– Mit akarsz kifestetni?

– A hálószobámat.

– Lepusztította a sok szexparti?

– Mennyit kérsz érte?

Ez kezd egyre furcsább lenni.

– Csak úgy tudok ajánlatot adni, ha előbb megnézem.

– Ma este?

– Ma este anyámhoz megyek.

Hosszas csend támad, és megnézem, hogy nem szakadt-e meg a vonal. Nem szakadt meg.

– Holnap este? – kérdezi végül.

A számat rágom, és azon töprengek, hogy mit tegyek. Kevés a munka. A pénz miatt nem aggódom, mert az van. De kell az elfoglaltság. Az a nyugalom, amit a festésben megtalálok. Anya közelsége.

– Mostanában nem nagyon érek rá. – Ösztönösen óvatos vagyok, természetesen. Ez az egész nagyon furcsa. A hívásai. Ez a beszélgetés. Le kéne tennem.

– Ezt vegyem nemnek?

– Ne. – Mégis hagyok egy kis rést, mert nem bírok a kíváncsiságommal. Sajnos az agyamnak még nem minden része fogta fel, hogy már nem vagyok zsaru.

– Akkor mikor tudod megnézni?

– Hadd lássam a naptáramat – válaszolom, és néhány pillanatra elveszem a fülemtől a telefont. Anyára nézek. Tudom. Szánalmas. – Hétfő este? – kérdem, amikor már úgy érzem, hogy elég időt töltöttem el a naptáram állítólagos nézegetésével.

– Nyolckor – mondja, de ez nem kérdés. Nem javaslat. Hanem kijelentés.

Ettől magamhoz térek.

–  Hétkor. Név, cím?

– Nyolckor. Majd átküldöm SMS-ben. – Leteszi, én pedig döbbenten bámulom a kijelzőt.

– Oké – mondom magamban, és az égre nézek, nem törődve az agyamnak azzal a kis részével, ami afelől érdeklődik, hogy mégis mi a fenét művelek. Az agyam másik, nagyobbik része túlságosan fel van dobva.

És el van foglalva.

– Ó, nézd – mutatok fel a telefonnal az égre. – Ez teljesen olyan, mint Nagy-Britannia.

5

JAMES

Akkor hát öngyilkosság. Bizseregni kezd a bőröm. Tudom, hogy ez mit jelent.

Veszélyt.

Goldie besétál az irodámba, és azonnal kiszúrja a fülemhez tartott telefont.

– Te meg mi a francot csinálsz? – Azonnal tudja. Már hogyne tudná. Egy percre sem tágít mellőlem azóta, hogy leszedtem róla egy fickót egy londoni kocsma mögött, és eltángáltam a tagot. Ez hat éve történt. Nem ment vissza a tengerészgyalogsághoz. Nekik veszteség, nekem nyereség.

Felállok, lecsapom a mobilomat az asztalra, és kigombolom az ingemet.

– Ettél már? – kérdezem, jelezve, hogy nem nyitok vitát. Mert hiszen hogy a fenébe tudnám elmagyarázni neki, ha nekem magamnak sincs fogalmam arról, hogy mit csinálok?

– Nem. Válaszolj. Az a nő is egy gyöngyszem volt, aki kikerült az akadémiáról. A francba is, ugyanúgy lazán átröppent az első fázison, mint az anyja. Mindenki csak úgy hívta, hogy…

– Lara Croft – mormolom. – Tudom.

Goldie orrlyukai kitágulnak.

– És most mit akarsz csinálni? Megölöd? – Hirtelen becsukja a száját, és a szeme szokatlanul tágra nyílik. – Egy pillanat. Csak nem aggódsz érte?

Összeráncolom a szemöldököm, amikor elmegyek mellette.

– Én nem aggódni szoktam az emberek miatt, hanem megölöm őket. – De az igazság az, hogy ha Beau Hayley nem adja fel az igazság utáni könyörtelen hajszáját, akkor olyan szellemet szabadíthat ki a palackból, amivel rohadtul nem tudok mit kezdeni. És esetleg ott is hagyhatja a fogát. – Csak gondoskodom arról, hogy le legyek védve. – Beau Hayley-nek abba kell hagynia a kutakodást, és egyelőre rohadtul nincs fogalmam arról, hogy ezt hogyan érhetném el.

– Hová mész?

– El. – Felmarkolom a kocsikulcsot, és kisétálok az irodámból. Próbálom szuggerálni magam, hogy észhez térjek, mielőtt tönkretennék mindent, amiért eddig dolgoztam.

Beszállok a liftbe, becsukódik az ajtó, és magamat nézem a tükörben. Tisztán látom őket. Az ördögöt az egyik vállamon. És az angyalt a másikon.

Az ördög hangosabb. Az angyalnak esélye sincs.

Pislogok, és elfordítom a tekintetem attól a férfitól, aki visszanéz rám.

Attól az idegentől.

Akit egyben a legjobban is ismerek a világon.

Az ajtó kinyílik, és látom, hogy Otto felnéz az asztala mögül az előcsarnokban. Amikor elmegyek előtte, rápillantok az előtte sorakozó képernyőkre, melyek mindenféle szögből mutatják az épületet. Minden emeletet. Minden ajtót. A tetőt.

– Hétfő estére várok valakit. Beau Hayley a neve. Küldd fel egyenesen.

Ez bizony az. Színtiszta öngyilkosság.

– Beau… – kezdi Otto, aztán észbekap. De a hangján aggodalom érződik. – Hogyne.

Amikor a garázshoz érek, még mindig nem vagyok észnél. Beszállok a kocsimba, beindítom a motort, és beírom Beau Hayley címét a műholdas navigációba.

És amikor befordulok az utcájába, akkor sem tisztul ki a fejem.

Az út túloldalán leparkolok, leállítom a motort, kikönyökölök az ablakon, a házat bámulom. Eltelik egy óra életjelek nélkül. Semmi. De én se térek észre.

Aztán történik valami. Egy taxi fordul be az utcába, én pedig lejjebb csúszom az ülésben. És még lejjebb, amikor közvetlenül elém áll be. A nő hátul ül, szó szerint csak méterekre tőlem. Ha erre nézett, akár meg is láthatott. Akár látszódhattam is.

Feszülten figyelem, és megint azon töprengek, hogy mi a francot művelek, miközben ő a házat bámulja egy örökkévalóságnak tűnő ideig. Mit csinál?

Végül kiszáll, és néhány percig mozdulatlanul áll a taxi mellett. Aztán visszaszáll, és a taxi gyorsan elhúz. Percek óta először veszek levegőt, és végighúzom a tenyeremet az arcomon. Ne kövesd! – figyelmeztetem magam, majd beindítom a motort, belenézek a visszapillantó tükörbe, és nézem a taxi távolodó hátsó lámpáit. Egy gyors ipszilon-fordulóval a másik irányba állok. És néhány másodperccel később már két kocsival a taxi mögött vagyok.

Követem a szupermarketig, ahol a nő kiszáll a bejáratnál. Kiszállok én is, és átkocogok a parkolón. Állj. Fordulj meg, és menj vissza a kocsihoz. Fordulj vissza.

– Bassza meg – lehelem, és megyek tovább utána befelé. Fogok egy kosarat, és követem, ahogy céltalanul fel-alá járkál a csendes szupermarket polcai között. De biztonságos távolságot tartok.

Biztonságos távolságot? Ezzel a nővel már egy országban lenni se biztonságos.

– Menj innen – parancsolom magamnak, és nézem, ahogy keresgél. De semmit sem tesz a kosarába. Úgy tűnik, hogy nincs különösebb célja azzal, hogy idejött.

Ellentétben velem.

Nekem van célom.

A kármentés.

És mégis úgy érzem, hogy kezdenek kicsúszni a kezemből az események.

6

BEAU

Hétfő este nyolckor benyomulok az üvegajtón a város keleti részén található James House űrkorszaki, ultramodern, húszemeletes épületébe. Azonnal a frászt hozza rám a rengeteg tükör, amivel szembetalálom magam. Minden falon, minden ajtón van egy, még a liftben is.

A portás felpillant.

– Segíthetek? – Valóságos óriás, megdöbbentő számú piercinggel az arcában és figyelemre méltó szakállal. Portás lenne? Vagy biztonsági őr? Vagy egyik sem?

– James Kellyhez jöttem. A nevem Beau.

– Azt mondta, hogy küldjem fel önt. – A lift felé indul, én pedig követem, kerülve a tükröket, és menet közben bekukkantok az asztal mögé. Tele van képernyőkkel. Biztonsági kamerák. Mindenütt. Ebben nincs semmi furcsa. De hogy ennyi?

Lehúz egy kártyát egy leolvasón, és az ajtó egy csippanással kinyílik. Újabb tükrök. Belép, és megnyom néhány gombot egy panelen.

– Egyenesen a legfelső emeletre viszi. – Tartja az ajtót, amíg beszállok.

– Köszönöm.

Elmélázva bólint, aztán az ajtó becsukódik, és szembesülök a tükörképemmel. Hunyorogva lépek közelebb, és a saját szemembe nézek. Ezek a máskor üres szemek most tele vannak kíváncsisággal.

– Mit művelsz, Beau? – kérdezem magamtól halkan. – Tűnj el innen. – Beletúrok laza, sötétszőke hajamba, és az egyik vállamra fésülöm az ujjaimmal. Hullámos. Kezelhetetlen. Felsóhajtok, és kusza lófarokba fogom. Letűröm túlméretezett ingem ujját, és összekötöm a lógó végeket.

A lift ajtaja kinyílik és úgy marad, a szájammal együtt.

– Jesszusom – suttogom, a szemközti üvegfalat bámulva. Miami látképe izzik mögötte fenségesen a napnyugtában. Lélegzetelállító. Varázslatos. Kiszállok és körülnézek. Lenyűgöz a három falsíkot átfogó hatalmas üveg. Egy hatalmas üvegdobozban vagyok. Egyetlen hatalmas szobában. Szó szerint minden fal üvegből van. Mi a fenét lehet itt befesteni?

– Hahó! – kiáltom a lift előtt toporogva. A szemközti fal jobb oldalán lépcső húzódik. Ez is üveg, fehér lépőfelülettel minden lebegő fokon. Mindenütt gyertyák vannak, égnek, lobognak, még intenzívebbé téve az amúgy is intenzív teret. Megborzongok, és lenézek a telefonomra. Pontosan nyolc óra van. – Hahó! – kiáltom újra, ezúttal hangosabban. Semmi. Inkább felhívom telefonon, minthogy beljebb merészkedjek az üvegdobozába, és addig csöng ki, amíg végül be nem kapcsol az automata hangposta. – Ööö… Helló, én vagyok. Én itt vagyok, te meg nem. A lifted előtt állok, az üvegdobozod küszöbén. – Feszengeni kezdek.

Leteszem, és csak állok, kissé elveszve. Várom, hogy előkerüljön, miközben a fejemben végigpörgetek mindent, amit James Kellyről tudok, és ez nem valami sok. Nincs jelen a közösségi médiában, és erre a címre se dobott ki semmit a Google, kivéve egy régi ingatlanhirdetést, amelyben öt évvel ezelőtt eladásra kínálták.

Eltelik tíz perc, sehol semmi.

– Gyerünk már! – mondom magamnak, újra rápillantok a mobilomra, aztán vissza az immár becsukódott liftajtóra. A falon lévő nyitópanelre, amihez kártya kell. És lelki szemeim előtt megjelennek a benti gombok is, amlyekhez kód kell. Itt ragadtam. – Hát ez szuper – suttogom, és visszafordulok az üvegdoboz felé. Nem tudom a lenti fickó nevét sem. Egyenruhája sem volt, amiről leolvashattam volna, hogy melyik cégnek dolgozik. Basszus. Ennyi eszed van, Beau.

Bátran beljebb merészkedem, óvatosan, lassan…

–  Mr. Kelly? – szólongatom, de még mindig nem kapok választ. – Beau Hayley vagyok. Azért jöttem, hogy felmérjem a hálószobát. – Elérem a lépcső alját, és felnézek. – Mr. Kelly? – Hirtelen meghallok valamit. Zenét. Ez megmagyarázná, miért nem hall engem. Bárhol is van. De hol az a bárhol?

Gondolkodás nélkül lerúgom a papucsomat, és lassan, fokonként lépkedni kezdek felfelé. Odafent egészen más tér vár. Tágas helyiség, középen kerek asztallal és további üvegfalakkal, bár ezek átlátszatlan tejüvegből vannak, és tejüveg ajtók nyílnak belőle, szám szerint hat. Festhető fal itt sincs.

A zene hangosabb lesz az egyik jobb oldali szoba felől. A Paradise Circus. Massive Attack. Ahogy közeledek az ajtóhoz, borzongások futnak végig a gerincemen.

– Mr. Kelly? – kiáltom az üvegen keresztül.

Semmi.

Nem tudom, mi ütött belém. Meg kellene fordulnom és el kellene mennem, de ehelyett a testem önállósítja magát. Megfogom az ajtógombot, óvatosan elforgatom, és résnyire benyitok.

– Hel… – Basszus!