Az Alkusz-sorozat:

A Szirén Éneke

Laura Thalassa: A Strange Hymn

Copyright © 2017. A STRANGE HYMN by Laura Thalassa

Hungarian translation © Kéri Andrea

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Laura Thalassa: A Strange Hymn

Burning Ember Press, Published by Lavabrook Publishing Group, US, 2017

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978-615-6507-07-5 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Major Ákos

Szerkesztő: Kalocsai Judit

Korrektor: Kótai Kata

Tördelés: Anassa

Műfaj: new adult, fantasy, romantikus

Astrid,

a tiéd az egész világmindenség

„Mindannyian olyanok vagyunk, mint a ragyogó hold: van egy sötétebb oldalunk is.”

– Halíl Dzsibrán

A hatalmas Nyx jött,

A hatalmas Nyx lesett,

Sötét sorsotokból

Mindent felfedett.

Te, ki árnyas éjszakában

Birodalmat emelsz,

Vigyázz most, nagy király,

Mert mi nő, eltemet.

Könnyedén hódított,

Megkoronáztatott,

Az erősből mégis

Így vált leigázott.

Árnyékban született,

Éjben nevelkedett,

Ám eljött a gyermek,

Aki felülkerekedett.

És ti, legyőzöttek,

Vártok s meglátjátok,

Törékeny lelketek

Mivé kárhoztatott.

Átkozd el a tested,

Hibáztasd, hiába,

Ezt a testet a föld

Nem veszi magába.

Figyeld a halandót

Saját eged alatt,

Öld meg azt az embert,

Ki látja halálodat.

Kétszer fogsz felkelni,

És kétszer buksz majd el,

Ha ezt nem akarod,

Változtatnod kell.

Vagy elpusztulsz nappal,

Elvész a pirkadattal,

A világ szemében

Már egy vagy a porral.

Acélozd meg szíved,

Hatalmas Éjkirály,

Lássuk, világunkra

Milyen háború vár.

– GALLEGHAR NYX PRÓFÉCIÁJA

ELSŐ FEJEZET

Szárnyak.

Szárnyaim vannak.

A gyönyörű, szikrázó tollak hol feketén, hol zölden, hol kéken csillognak Des királyi kvártélyának halvány fényében.

Szárnyak.

Megállok Des egyik aranyozott tükre előtt, egyszerre elborzadva és megbabonázva a látványtól. A szárnyaim csúcsa még összezárva is jóval fölém magasodik, a vége pedig a meztelen vádlim hátulját súrolja.

Persze nem a szárnyam az egyetlen változás a testemen. Karnonnal, az őrült Faunakirállyal történt különösen csúnya összecsapásomat követően most már pikkelyek borítják az alkaromat, az ujjaim pedig karmokban végződnek.

És ezek csak a látható változások. Semmi más – talán a szememből áradó sebzett tekintetet leszámítva – nem árulkodik arról a részemről, ami egészen más, sokkal elemibb átalakuláson esett át.

Egy jó évtizedet töltöttem azzal, hogy lemossam magamról az áldozat szerepét. És baromi jó munkát végeztem, ha szabad ezt mondanom, mielőtt ellátogattam volna a Másvilágba. Azután jött Karnon. Még most is végigfut rajtam a borzongás, ahogy felrémlenek bennem az emlékek.

Az a módszeresen magamra erőltetett páncél egyetlen fogságban töltött hét alatt semmivé foszlott, és fogalmam sincs, hogyan birkózzam meg a helyzettel.

Őszintén szólva nem is igazán fűlik hozzá a fogam.

De bármennyire szarul jöttem is ki a dologból, az Állatok Mestere még rosszabbul járt. Des porrá zúzta a rohadékot, csupán egy vértócsa maradt belőle az egykori trónterme maradványain.

Úgy tűnik, az Éjkirály társával nem érdemes baszakodni.

A társával.

Csak egy újabb dolog, amit szintén nemrég szereztem: egy lelki társ. Ez a kötelék fűz Desmond Flynnhez, az Alkuszhoz, a föld egyik legkeresettebb bűnözőjéhez és a Másvilág egyik leghatalmasabb árnyához.

Ám ez a kötelék is bonyolultabb annál, mint aminek első látásra tűnik.

Még mindig annyi kérdésem van ezzel kapcsolatban: többek között a tény, hogy néhány héttel ezelőttig fogalmam sem volt róla, hogy nekem is van lelki társam. Más természetfeletti teremtmények már kamaszkorukban szembesülnek ezzel, amikor felébred a mágiájuk.

Akkor én miért nem?

Ráadásul a legtöbb pár szinte fizikai kapcsolatként éli meg az őket összetartó köteléket.

A szívemre teszem a kezem.

Én nem éreztem semmi ehhez hasonlót.

Csupán Des szava szolgál bizonyítékul arra, hogy mi ketten valóban lelki társak vagyunk; meg az az édes sajgás a csontjaimban, ami utána és csakis utána epekedik.

Leejtem a kezem a mellkasomról.

A tükörképem mellett csillagok miriádja ragyog Des másvilági lakosztályának boltíves ablakai mögött. A mennyezetről lelógó lámpások kivilágítatlanul himbálóznak fölöttem, és a fali lámpák szikrázó fénye már rég elhalványult.

Itt ragadtam az Éjszaka Királyságában.

Kétlem, hogy rajtam kívül túl sok természetfeletti lény panaszkodna a helyzetem miatt – elvégre a király oldalán egy palotában kell élnem –, ám az egyszerű, kijózanító igazság az, hogy egy hozzám hasonló lány nem masírozhat vissza csak úgy a földre a hátából kiálló gigantikus szárnyakkal.

Az ilyesminek nem lenne túl jó vége.

Szóval itt ragadtam, távol a barátaimtól – oké, egy barátomtól (bár őszintén szólva Temper hatalma és kirobbanó természete legalább két emberével ér fel) –, egy olyan helyen, ahol a bűbájom, vagyis a képességem, hogy a hangommal elcsábítsak másokat, lényegében hasznavehetetlen. A tündéreket, mint megtudtam, nem lehet megigézni; a mágiám nem fér meg az övékével.

Csak hogy tisztázzuk, ez a probléma sajnos egyoldalú. Ők ugyanúgy képesek használni rajtam a varázserejüket; a csuklómon fityegő karkötő épp elég bizonyíték rá.

A tekintetem ismét a szárnyaimra vándorol. A furcsa, földöntúli szárnyaimra.

– Ugye tudod, hogy attól, hogy bámulod őket, még nem fognak eltűnni?

Összerezzenek Desmond selymes hangja hallatán.

Sötét hálószobája egyik homályos sarkában a falnak dől, arcán a szokásos pimasz kifejezéssel. Hófehér tincsek keretezik az arcát, és még így, szégyenkezve, kiszolgáltatottan és a saját bőrömtől furcsán ódzkodva is csak arra vágyom, hogy beletúrhassak abba a puha hajzuhatagba, és magamhoz rántsam őt.

Nem visel mást, csak egy csípőjére csúszott nadrágot, így tökéletes rálátásom adódik izmos felsőtestére és a karját borító tetkókra. A pulzusom felgyorsul a látványtól. Jó ideig farkasszemet nézünk egymással. Egy lépést sem tesz felém, pedig tudom, hogy szeretne. Szinte az arcára van írva.

– Nem akartalak felébreszteni – szólalok meg csendesen.

– Nem bánom, hogy felébredtem – feleli csillogó tekintettel. Nem mozdul el a helyéről.

– Mióta állsz ott? – tudakolom.

Összefonja a karját csupasz felsőtestén, ezzel elvágva a kilátásomat azokra a kidolgozott izmokra.

– Ennél is jobb kérdés: te mióta állsz ott?

Olyan jellemző Desre, hogy kérdésre kérdéssel válaszol.

Visszafordulok a tükör felé.

– Nem tudok aludni.

Tényleg nem. Nem az ágy az oka, és határozottan nem a férfi, aki melegen tartja. Minden alkalommal, amikor megpróbálok a hasamra vagy a hátamra feküdni, óhatatlanul ráfordulok a szárnyamra, és felébredek.

Aztán persze ott van még az az aprócska probléma, hogy itt sosem kel fel a nap. Az Éjszaka Királysága örökös sötétségbe burkolózik, ahogy felfesti az éjszakát az égboltra. Sosem érkezik el az az idő, amikor a nap besüt az ablakon, szóval sosem tudhatom, mikor kellene felkelnem.

Des eltűnik a fal mellől. Egy szempillantással később felbukkan a hátam mögött.

Ajka a fülemet súrolja.

– Jobb módja is van a hosszú, álmatlan éjszakák eltöltésének – duruzsolja, miközben az egyik keze végigvándorol a karomon.

A szirénem feléled a szavai hallatán, a bőröm pedig halványan felragyog.

Ajka a nyakamat súrolja, és még ettől a leheletfinom érintéstől is elakad a lélegzetem.

De aztán megpillantom a tükörképemet, és vele együtt a szárnyakat is. A bőröm ragyogását mintha elvágták volna.

Des azonnal észreveszi, ahogy másra terelődik a figyelmem, és úgy húzódik el tőlem, mintha ott sem lett volna. És ezt gyűlölöm. Érzem, ahogy nő köztünk a távolság. Nem akarom, hogy teret adjon nekem, azt akarom, hogy magához húzzon, szenvedélyesen megcsókoljon, és kiűzze belőlem ezt az újfajta bizonytalanságot, ami belém költözött.

– Ezek a szárnyak… – fogok bele, de elhallgatok.

Des megkerül, és elém áll.

– Mi van velük? – kérdezi, eltakarva előlem a tükröt.

Felszegem az államat.

– Útban lennének.

Felvonja a szemöldökét.

– Minek az útjában?

Mintha nem tudná, miféle témát kerülgetünk.

– A sakkozásnak – vetem oda szarkasztikusan. – Az… együttlétnek.

Des jó pár másodpercig csak bámul rám, majd lassú mosolyra görbül az ajka. Afféle mosolyra, ami csupa fondorlat és huncutság.

Közelebb lép, már csak egy hajszál választja el az arcunkat.

– Kerub, biztosíthatlak, a szárnyaid nem jelentenek majd problémát. – Tekintete az ajkamra siklik. – De ha attól megnyugodnál, tarthatok egy bemutatót.

A javaslatára fény gyúl a bőröm alatt, a szirénem bevetésre készen áll. Bármiféle kételyek gyötörnek is, ő nem osztozik bennük.

Átnézek a vállam felett a szárnyaimra, és az aggályaim azonnal a felszínre törnek.

– Nem találsz visszataszítónak?

Abban a pillanatban, ahogy a szavak elhagyják a számat, azt kívánom, bárcsak visszaszívhatnám és lenyelhetném őket.

Egyetlen dolgot utálok jobban az áldozat szerepénél: a komplexusaim kiteregetését. Elrejti őket az érzelmi páncél, ami mögé általában elbújok – néha olyan mélyen, hogy el is feledkezem a létezésükről –, de a Karnon keze által elszenvedett megpróbáltatásaim óta ez a páncél apró darabokra törve hever valahol a lábam körül, és sem időm, sem kedvem nem volt még arra, hogy újabbat öltsek magamra. Borzasztóan védtelen és fájdalmasan sebezhető vagyok.

Des felvonja a szemöldökét. Háta mögött feltárulnak a saját szárnyai, amiket eddig észre sem vettem. Az azokat borító ezüstös, bőrszerű hártya megfeszül, ahogy mindkét oldalára kinyúlnak, és beborítják a helyiség nagy részét.

– Ugye tisztában vagy vele, hogy szinte minden árnynak van szárnya?

Persze hogy tudom. De nekem sosem volt.

Felemelem az egyik karomat. A bőrömet csuklótól könyékig takaró pikkelyek ékszerként ragyognak a halovány fényben. Mindegyik ujjam hegyén feketén csillognak a körmeim. Most éppen nincsenek kihegyezve (hála az alapos reszelésnek), de amint a szirénem egy kicsit is felbosszantja magát, visszanőnek hegyes csúcsokká.

– És mi a helyzet ezzel? – tudakolom. – Ilyen is van az árnyaknak?

Megfogja a kezemet.

– Úgysem számít. Te az enyém vagy. – Des belecsókol a tenyerembe, és valahogy sikerül elérnie, hogy minden kételyem aprónak és jelentéktelennek tűnjön.

Nem ereszt el, én pedig a pikkelyeimet bámulom.

– Eltűnnek valaha is? – kérdezem.

Szorosabban markol.

– Akarod, hogy eltűnjenek?

Már ismernem kellene ezt a hangot. Hallanom kellene a figyelmeztető jeleket, a baljóslatú hanglejtést. Mégsem kapcsolok, annyira lefoglal az önsajnálat.

Találkozik a tekintetünk.

– Igen.

Tisztában vagyok vele, hogy nem kezelem valami jól a helyzetet. Ahelyett, hogy limonádét csinálnék a kapott citromból, inkább felvágom, és a szemembe facsarom azt.

A pulzusom felgyorsul, ahogy az ujjával megérinti a csuklómat körülölelő több száz gyöngyszem egyikét; mind egy-egy adóslevél egy szívességért, amit réges-régen kértem tőle.

Rám villan a tekintete.

– Felelsz vagy mersz?

Des csillogó szemmel várja a válaszomat, miközben a karkötőmmel piszmog.

Felelsz vagy mersz?

Buta kis játék, amit előszeretettel alkalmaz az adósságaim törlesztésére. Számomra azonban mégsem arra a gyermekjátékra hasonlít, amit tízéves kislányok játszanak pizsamapartikon, sokkal inkább orosz rulettre egy dugig töltött fegyverrel.

Farkasszemet nézek az Alkusszal; a rám bámuló ezüst szempár egyszerre ismerős és idegen.

Nem válaszolok elég gyorsan.

Leheletfinoman megszorítja a csuklómat.

– Mersz – feleli helyettem.

Az a részem, amelyik élvezi a szexet és az erőszakot, szinte remeg az izgatottságtól, és mindent akar, amit csak Des kínálhat. A másik részem azonban kezdi úgy érezni, hogy itt lenne az ideje betojni a félelemtől. Ez ugyanaz a férfi, akit errefelé a Káosz Fejedelmeként is ismernek. Csak azért, mert egy pár vagyunk, még nem fog kíméletesen bánni velem. Még mindig az a romlott férfi, akivel nyolc évvel ezelőtt találkoztam.

Des elvigyorodik; egészen baljóslatú látvány. Egy pillanattal később egy halom bőrcucc zuhan mellettem a padlóra. Bután lebámulok rá, nem világos, milyen feladat elé állított.

Az is lehet, hogy éppen most baszott át királyi módon.

Tulajdonképpen egészen biztos vagyok benne, hogy alaposan csőbe lettem húzva.

– Öltözz! – utasít Des, és elereszti a csuklómat. – Itt az ideje, hogy elkezdjük a kiképzést.

MÁSODIK FEJEZET

Hogy mennyire nehéz megküzdeni egy harcos királlyal a bűbájom használata nélkül?

Rohadtul nehéz.

A szemétláda arra kényszerít, hogy vele tréningezzek. És ha nem lenne egyértelmű, mire gondolt, az azért van, mert nem akarta, hogy az legyen.

Fogalmam sincs, mit csinálok, miért csinálom, és meddig fogom csinálni. Csak annyit tudok, hogy Des pár órája adott néhány bőrholmit és egy kardot, és az azóta eltelt időben mást sem csinál, csak módszeresen kaszabolja az öltözékemet, és kikapkodja a kezemből a kardot.

A fejünk felett apró fénygömbök – tündérfények – csillognak a királyi udvaron átívelő fákról, amely egyben az edzőtermünkként is szolgál. A csobogó szökőkút fölött lebegnek, és a minket körülvevő sövényeket pöttyözik. Mögöttük gyémántként ragyognak a csillagok, fényesebben és sűrűbben, mint bármi, amit a földön láttam.

– Emeld meg a könyököd! – kiáltja Des milliomodszorra, és visszaránt a valóságba. Csupán számtalan instrukciójának egyike…

– Az ütésnek a válladból kell kiindulnia. A kar csupán továbbviszi a lendületet.

– Tartsd stabilan a súlypontodat! Egy halálos csapást leszámítva semmitől sem veszítheted el az egyensúlyodat.

– Szedd a lábad, Callie! Ha te vagy a gyengébb, a gyorsaságoddal kell érvényesülnöd.

– A szárnyaid a hasznodra vannak, nem hátráltatnak. Ne hagyd, hogy visszafogjanak!

Des ismét nekem támad, és ha nem lennék eléggé betojva a tapasztalatától, a szemében izzó ragadozó villanás akkor is megijesztene. Ez a fajta tekintet csak akkor áll jól neki, amikor épp engem készül megbecsteleníteni. Máskülönben egyszerűen csak vérfagyasztó.

Gyengén hárítom az egyik ütését, majd meghátrálok. Az Alkusz pedig félmosollyal az arcán követ, mintha élvezné ezt az egészet.

Meh, az edzés szívás.

Kurvára.

– Miért… miért is csináljuk ezt? – nyögöm.

– Tudod, miért. – Megforgatja a csuklóját, és körbelengeti a kardját.

Én meg eközben úgy zihálok, mint egy kutya.

– Ez… nem válasz.

– Az egyetlen fegyvered – a bűbájod – fabatkát sem ér itt, a Másvilágban – magyarázza, miközben tovább közelít. – Az én társam nem lehet védtelen.

Végre választ kapok a kérdésemre, és a rohadt életbe is, egy elég jó választ. Én sem akarok védtelen lenni. Bárcsak ne lenne ennyire fájdalmas az edzés, nemcsak a testemre, de a lelkemre nézve is.

– Meddig… tart még… ez a… feladat? – kérdezem lihegve, miközben próbálok eloldalazni. Úgy érzem, mintha napok teltek volna el, mióta nekikezdtünk.

– Azt mondtad, hogy te akarsz lenni valaki más rémálma – feleli Des. – Majd abbahagyom a kiképzésed, ha úgy érzed, hogy ez sikerült.

Taníts meg újra, hogyan legyek valaki más rémálma. Felsejlenek bennem a napokkal ezelőtt elsuttogott szavak. Nem gondoltam volna, hogy ide vezetnek majd.

…azután eljut az agyamig a mondandója többi része is.

– Várj csak! – Nem hátrálok tovább. – Azt akarod mondani, hogy ez a feladat még nem ér véget, amikor befejezzük ma az edzést?

Des rám ront, a pallosa egy kovácsüllő erejével csapódik az enyémnek. A kardom aznap már századszorra a padlónak csattan.

És megint csak legyőzött.

Egy pillanattal később az Alkusz pengéjének éle a torkomnak feszül. Fölötte összefonódik a tekintetünk.

– Nem, kerub – szólal meg. – A mai csak a feladatod legelső napja.

A pokolba az egésszel!

– Utálok edzeni. – Des kardjának éle a nyakamat súrolja, miközben beszélek.

– Ha olyan szórakoztató lenne, többen csinálnák – replikázza.

Felvonom a szemöldököm.

– A cölibátus sem túlságosan szórakoztató, de talán jót tenne neked – vetem oda nyersen.

Az arca felderül az izgalomtól. Csak egy hozzá hasonló őrült tündér találná izgalmasnak a fenyegetésemet.

– Ez egy…?

A hátam mögött valaki hirtelen megköszörüli a torkát.

– Rosszkor jöttem, hogy bemutatkozzam?

Az ismeretlen hang hallatán összerezzenek, és csupán Des villámgyors mozdulata akadályozza meg, hogy el ne vágjam a torkomat a pengéjével. Leereszti a kardját, és vonakodva elszakítja a tekintetét az enyémtől.

Megpördülök, és néhány méterre tőlünk egy férfi körvonalai bontakoznak ki a terem homályából.

Mellettem az Alkusz a hüvelyébe csúsztatja a kardját.

– Az időzítésed ezúttal is tökéletes, Malaki.

Az idegen tündér kilép az árnyékból.

Az első, ami szembetűnik, az a férfi robusztus testalkata. Des és ő közel egymagasak, és Deshez hasonlóan ez a pasas is merő izom.

Most komolyan, mivel etetik ezeket a csávókat? Korábban azt hittem, hogy a tündérek karcsú, kecses teremtmények.

A második, amit észreveszek, az a férfi bal szemét takaró szemfedő. Ilyet nemigen látni a földön. A szemfedő alól egy vékony, mély sebhely kandikál ki, ami kettévágja a szemöldökét, és lenyúlik egészen az orcájáig. Meleg, olívaszínű bőre még ámulatba ejtőbb mogyoróbarna hajkoronája alatt.

– Azt hittem, hogy megzavarok valamit… legalábbis addig, amíg a kisasszony be nem dobta a cölibátus ötletét. – A férfi, Malaki, nevetve közelít, amitől Des ajka megrándul. – A hatalmas királyt végre térdre kényszerítik.

Malaki tekintete Desről rám vándorol, és láthatóan megtorpan, ahogy végignéz rajtam.

– Nem csoda, hogy rejtegeted – közli, és megáll előttünk.

Egyik férfiről a másikra nézek, azon tűnődve, hogy most meg kellene-e sértődnöm, vagy sem. Hirtelen fájdalmasan belém hasít a tudat, hogy szárnyaim vannak, de a testemre feszülő, teleizzadt bőrholmik sem segítenek.

– Nem rejteget – mormolom.

Feszélyezettség ide vagy oda, nem azért dolgoztam anynyit, hogy egyetlen ember szavai miatt rosszul érezzem magam a bőrömben.

Ám, ahogy Malaki továbbra is rajtam legelteti a szemét – nem úgy, mintha egy szörnyszülött lennék, sokkal inkább egy lélegzetelállító olajfestmény –, kezdek ráébredni, hogy talán hagytam, hogy a saját bizonytalanságom felülkerekedjen rajtam. Talán egy szemkötős embernek nem jutna eszébe lealacsonyítani egy másik külsejét.

Talán a szavait valójában bóknak szánta. Nem várt fordulat!

– Callie – kezdi az Alkusz –, ez itt Malaki, az Álmok Ura, a legrégebbi barátom.

Barát? A figyelmem hirtelen Desre és szemérmes arckifejezésére irányul. Hogyhogy nem vettem észre, hogy Desnek vannak barátai? Mindenkinek vannak barátai. Az övéiről viszont még sosem hallottam.

Nem először érzem azt, hogy a mellettem álló férfi csupán egy délibáb. Egész idő alatt olyan biztos voltam benne, hogy tisztán látom őt, de minél közelebb kerülök hozzá, annál homályosabb a kép.

– Malaki – folytatja Des, és a tekintete egy újabb másodpercre rajtam időzik, mintha hallaná a gondolataimat –, ez pedig Callypso, a társam.

Az a furcsa benyomásom támad, hogy Malaki meg akar ölelni, ehelyett azonban inkább megragadja a kezemet.

– Évszázadok óta vártam, hogy megismerjelek – szól, és mélyen meghajol, hogy a homlokát a kézfejemhez érinthesse.

A szavai áthatolnak minden kusza gondolatomon.

Kérdőn nézek rá, amikor felegyenesedik.

– Évszázadok?

Az Alkuszra mered.

– Hát nem mondtad el neki?

– Malaki – vág a szavába Des –, mi olyan sürgető, hogy megzavartad érte a tréningünket?

– Mit nem mondott el nekem? – tudakolom Malakitól.

Malaki fogvillantós mosolyt küld Des felé.

– Ó, ez jó móka lesz, látom előre! – A tündér hátrálni kezd. – Desmond, sürgős dolgod van a trónteremben.

Az Éjszaka Királya bólint, majd felém fordul.

– Öt perc múlva ott leszek – feleli, és közben nem veszi le rólam a tekintetét. – Vigyetek egy széket Callypsónak is. Ma ő is csatlakozik hozzánk.

Csatlakozom Deshez? A tróntermében? A többi tündér előtt?

Még mit nem!

Tiltakozásul felemelem a kezem.

– Hé, hé, hé!

Aznap már másodszor érzem a rám telepedő varázslatot,
és anélkül is tudom, hogy lenéznék, hogy az Alkusz elvett egy újabb gyöngyöt.

– Vége a bujkálásnak!

HARMADIK FEJEZET

Idegesen ropogtatom az ujjaimat, ahogy az Alkusz – kezét a derekamon tartva – végigvezet a palotája folyosóin. Fölöttünk a festett csempékkel kirakott, boltíves mennyezet a falakon sorakozó lámpák csillagszóróinak fényében sugárzik.

Des koronaként egy egyszerű bronzkarikát visel, a felkarján pedig megjelent a vitézségéért kapott három harci pánt. Hozzám hasonlóan bőr edzőruha van rajta, és igyekszem nem nyálcsorgatva bámulni, milyen dögösen fest benne.

Ehelyett a vállam fölött Des szárnyaira pillantok. Egész nap nem rejtegette őket. Sőt, tulajdonképpen mióta kimentett Karnon trónterméből, folyamatosan szem előtt vannak. Egy héttel ezelőtt Temper azt mondta, hogy a tündérek előszeretettel mutogatják a szárnyukat a társuk előtt.

Rajtakap, hogy bámulom, és felcsillan a szeme.

Már ez az egyetlen pillantás mindenféle helytelen reakciót vált ki belőlem, és emlékeztetnem kell magam, hogy ez a pasas nem egy, de rögtön két igen kellemetlen kihívás elé állította ma betoji szívemet: az edzés és ez.

Előttünk Malaki egy csapat királyi szolga és fekete ruhás őr társaságában egy ártalmatlannak tűnő ajtó előtt ácsorog, nyilvánvalóan ránk várva.

– Helyzetjelentést kérek – parancsolja Des, ahogy a csoporthoz érünk.

– Az utolsó Fauna vezér hírnököt küldött – szólal meg az egyik segéd. – Nem hajlandó átadni az üzenetét senki másnak, csak neked.

Már a Fauna árnyak említésére megfagy az ereimben a vér. Tudom, hogy nem tisztességes egy egész közösséget elítélni elmeháborodott vezetőjük tettei alapján, de az igazság az, hogy nem csak Karnon keze által szenvedtem. Minden Fauna árny, aki a királyuk elé hurcolt, aki elsétált a tömlöcöm előtt, és nem állt meg segíteni, aki segédkezett annak a tébolyodottnak – mindannyian bűnösök.

– Hát legyen! – töri meg a csendet mellettem az Alkusz; a hangja éppolyan selymes, mint bármikor máskor. – Lássuk azt a hírnököt!

Idegesen hátrálni kezdek, mert tényleg nem állok készen arra, hogy szembenézzek egy Fauna árnnyal, ám Des magabiztos érintése a hátamon visszatart.

Az egyik tündér besurran az ajtón, és hallom, ahogy bejelenti Dest, majd egyre fokozódó rémülettel meghallom a saját nevemet is.

Nem vagyok benne biztos, hogy szándékosan, de Des szárnyai kitárulnak, és néhány pillanatra körém fonódnak, mielőtt visszaugranának a helyükre.

Felfordul a gyomrom, ahogy egymás mellett bevonulunk a trónterembe.

Ha nem foglalnának le ennyire összekuszálódott érzelmeim, egészen le lennék nyűgözve a helyiség láttán. A fölénk boruló, elvarázsolt mennyezet az éjszakai égboltot mintázza. A termet két gigantikus bronzcsillár és néhány fali lámpás világítja meg, melyekben apró csillagcsóvák izzanak. A halovány kőfalakat bonyolult faragások díszítik, és a legtöbbet miniatűr csempedarabkák borítják, amitől az egész csarnok úgy fest, mint egyetlen hatalmas mozaik.

Des trónterme e pillanatban telis-tele van többtucatnyi tündérrel, akik a falak mentén sorakoznak, vagy a felső szinten lévő erkélyről kukucskálnak lefelé. Amint megpillantanak minket, tapsviharban törnek ki; a zajtól csak még jobban kiver a verejték. A szárnyaim idegesen verdesnek, és mélyeket lélegzek, hogy sikerüljön lenyugtatnom magam.

Des kalapált bronztrónját éjkék bársonypárnák díszítik. Valaki mellétett egy hasonló anyagból készült, kisebb ülőkét.

Ez az én helyem, döbbenek rá riadtan.

Gépiesen elfoglalom; a szárnyaim átívelnek a háttámlája fölött.

Ez a szoba cseppet sem hasonlít a Faunakirály trónterméhez, mégis, ahogy végignézek az elém táruló hosszúkás csarnokon, nemkívánatos emlékeket idéz fel bennem. Arról nem is beszélve, hogy ebben a teremben közönségem is van.

Csak akkor marad abba a taps, miután Des és én elhelyezkedünk a trónunkon. Az ezután beállt csendben az egyik jelen lévő tündér elénk lép, és mélyen meghajol.

– Felség, egy Fauna hírnök üzenetet hozott neked. – A tündér lényegében megismétli, amit már tudtunk.

– Vezesd be! – kiáltja Des dübörgő hangon.

A kedvesemre sandítok. Gimi alatt elképzeltem, milyen életet élhet, amikor éppen nincs velem, de ilyesmi meg sem fordult a fejemben. Miután tudomást szereztem róla, hogy ő valójában egy király, akkor sem igazán tudtam magam elé képzelni őt mint felelősségteljes uralkodót. Most azonban úgy illik hozzá ez a szerep, mint egy második bőr.

Az ámulat és a félelem furcsa elegye járja át a testemet. Ámulat, amiért nyolc hosszú év után Des most először végre bepillantást enged a saját világába. Olyan dolgokat mutat meg magáról, amiért a múltban könyörögtem, hogy ossza meg velem.

A csodálat mellett azonban ott motoszkál bennem a félelem is. Az egyetlen épkézláb dolog, amit a társamról tudok, az az, hogy titkokból él. És talán most először van bennem némi szorongás ezeknek a titkoknak a mibenlététől.

A terem túlsó végében feltárul a boltíves kétszárnyú ajtó, elvonva a figyelmemet Desről. Egy oroszlánfarkú és oroszlánsörényű férfit kísérnek be a csarnokba.

A Fauna árny láttán megszorítom a székem karfáját. Hasonlít az egyik egykori fogvatartómra; az elmém pedig azonnal visszatér abba a barlangos tömlöcbe, annak minden borzalmával együtt.

Egy meleg kéz érintését érzem a sajátomon. Ahogy az Alkuszra pillantok, ellenvetést nem tűrő arccal, megfeszült tekintettel bámulja a vendégünket, miközben megszorítja a tenyeremet. Cseppet sem örülnék, ha Des rám meredne ilyen pillantással.

Próbálok ellazulni. Bármi történjék is itt, Des nem hagyja, hogy ez a Fauna árny hozzám érjen. A köztünk lévő, nem túl nagy távolságon keresztül is érzem az Alkusz irántam táplált vad hűségének erejét.

A Fauna tündér egy méretes bőrtáskát cipelve lépdel végig a sorok között. Nem úgy tűnik, mintha Des túlságosan megfélemlítette volna. Sőt, inkább úgy fest, mint akiből éppen kitörni készül a felgyülemlett agresszió; a farka türelmetlenül csapkod ide-oda a háta mögött.

– A Fauna Királysága üzenetet küldött az Éjszaka Királyának – jelenti be. Még a hangja is agresszív.

Azt hittem, hogy halálra fogok rémülni. Minden egyéb körülmény félelemmel töltötte el a szívemet. Ám ahogy nézem ezt a Fauna árnyat Des felé – felém – sétálni, cseppet sem bűnbánó, sokkal inkább zabos tekintettel…

A körmeim kezdenek ismét karmokká görbülni.

Érzem, ahogy elönt a vérszomj, a szirénem mindenféle sötét gondolatot suttog az elmém legmélyéről.

Emlékezz, mit tett velünk a fajtája! Mit tett azokkal a nőkkel.

Halált érdemel.

Elég lenne egyetlen gyors vágás a torkán…

Jó messzire száműzöm ezeket a gondolatokat.

A Fauna árny a sorok közti folyosó végére ér, alig néhány méternyire attól az emelvénytől, ahol Des és én ülünk. Egyetlen laza mozdulattal ledobja maga elé a táskáját. Az tompa, vizenyős puffanással földet ér, és négy véres, levágott fej gurul ki belőle.

Majdnem lefordulok a székemről.

– Szent szar! – A szárnyaim kitárulnak, véletlenül fellökve egy túl közel álló katonát.

Most komolyan, mi a franc baj van ezzel a világgal?!

Körülöttünk Des alattvalói levegőért kapkodnak, ahogy megbabonázva a levágott fejeket bámulják.

És a fejek… a fejek úgy festenek, mintha még most is sikítanának; tágra nyílt szemmel, tátott szájjal merednek maguk elé.

A zihálás lassan bosszúkiáltásokba csap át, és a katonák a fegyverük után nyúlnak.

Nagyon is tudatában vagyok, hogy a csarnok nagyjából egy röpke percre van attól, hogy kiiktassa ezt a Fauna fickót.

Az egyetlen, aki nem reagál semmit, az maga Des, és ettől halálra kellene rémülnöm. Már-már unott arckifejezéssel fürkészi a levágott fejeket.

Hirtelen felemeli a kezét, és a terem elcsendesedik. Visszaül a trónjára, és a tekintete lassan a Fauna árnyra siklik. Az kihívóan néz vissza rá.

– Kik ezek? – kérdezi, és a hangja visszhangot ver az egész teremben.

– Az Éjszaka Királyságának megmaradt diplomatái, akik a mi felségterületünkön tartózkodtak – feleli az oroszlánfarkú hírnök. – A népünk igazságtételt követel a királyunk kivégzéséért, a palotánk megsemmisítéséért, és az összes Fauna árny haláláért, akik a kastélyban rekedtek annak lerombolása idején.

Az Alkusz ajka mosolyra húzódik.

A rohadt életbe is, ha a hírnök helyében lennék, most alaposan beszarnék.

– Ha visszautasítasz bennünket, biztosíthatlak: a Fauna árnyak addig nem nyugszanak, amíg el nem bánunk az összes Éj árnnyal, akik a birodalmunkban honolnak – szól a hírvivő.

A tömeg nemtetszőn felszisszen, és végigfut valami megfoghatatlan a csarnokon, valami, ami az éjszakánál is sötétebb és alattomosabb.

– Miféle igazságtételt követelsz? – tudakolja Des előrehajolva és az állát az öklére támasztva.

– Követeljük, hogy az Éjszaka Királysága fizesse ki az új palota építését, és a jelenlegi király mondjon le a trónjáról.

Na jó, ennek a pasasnak elég nagy tökei vannak, hogy csak így besétál ide, és az Éjkirály arcába veti, hogy mondjon le a címéről.

Tudnia kell, hogy a követeléseit senki nem fogja komolyan venni!

Des feláll, és egy gombostű leesését is hallani lehetne, olyan csend borul az egész teremre. Lassan lelépdel a lépcsőn, nehéz csizmája visszhangot ver a csarnokban.

És én még az imént hittem azt, hogy királyian fest.

Nagyot tévedtem.

Hátrafésült, hófehér hajkoronájával, izmos testére feszülő fekete bőr egyenruhájával és karmokban végződő szárnyait elegánsan hátrahajtva úgy néz ki, mint a pokol sötét hercege.

Baljós léptei csak akkor halnak el, amikor a mészárlás kellős közepére ér. A csizmája orrával megböki az egyik véres fejet.

Néhány másodpercig, miközben az egész terem lélegzet-visszafojtva várakozik, nem lehet mást hallani, csak az élettelen hús nyálkás hangját, ahogy a levágott fej arrébb gördül.

– Váratlanul ért az ajánlatod – töri meg a csendet Des, még mindig a diplomatái maradványait méregetve.

A küldönc ugyan még mindig elszántnak tűnik, a farka azonban már nem csapkod ide-oda. El sem tudom képzelni, mi futhat át az agyán.

– …de kénytelen vagyok visszautasítani.

Des hangja olyan, mint egy korty Johnny Walker egy hosszú nap végén. Olyan selymes, hogy nem érzed, amikor megéget.

A Fauna árny megfeszíti az állkapcsát.

– Akkor számíts…

– Nem! – A Desből kiáramló erő hatalmas hullámot vet. Azon nyomban térdre kényszeríti a hírvivőt. – Idejössz, és a lábam elé teszed az embereim levágott fejét – köpi oda. A tincsei szinte hullámzanak a szavai erejétől. – Azután te követelsz igazságtételt egy őrült királyért, aki elrabolta, megkínozta és bebörtönözte a katonáimat. Egy férfiért, aki elrabolta, megkínozta és bebörtönözte az én társamat.

Egyszeriben minden szem rám szegeződik. A bőröm lángolni kezd ettől a nagy figyelemtől.

– És végül – folytatja Des a tündérre meredve – azzal fenyegetsz, hogy lemészárolod a népemet, ha nem teszek eleget a kéréseidnek.

A hírnök szólásra nyitja a száját, ám Des mágiája beléfojtja a szót.

Az Alkusz körözni kezd a Fauna árny körül.

– Ismered egyáltalán az alattvalóimat? A legvadabb álmaidban megjelenő szörnyetegek felett uralkodom, olyan lények felett, akik a tündérek legmélyebb félelmeiből táplálkoznak. És tisztelnek engem. – Des megáll egy pillanatra a férfi háta mögött, és lehajol, hogy a fülébe súgjon. – Tudod, hogyan sikerült elnyernem a tiszteletüket?

A küldönc továbbra is összepréselt ajakkal pislog az Alkuszra a válla fölött.

A szívem egyre hevesebben ver. Valami borzalmas következik.

– Hagytam, hogy az ellenségeimből lakmározzanak.

A hírnök egyre zavartabbnak tűnik, mégsem kezd pánikolni.

Des felegyenesedik.

– Hozzátok be az enyészt!

Parancsát riadt suttogás követi. A nézősereg tündérei idegesen fészkelődnek.

Egy perccel később feltárul a trónterem egyik oldalsó ajtaja.

Először nem történik semmi. Azután az ajtó felől egy árnyék siklik át a falon. A hozzá legközelebb álló tündérek rikoltozva szétrebbennek. Úgy tűnik, mintha az árnyék szélesedne, egyre nagyobb és nagyobb lesz; ormótlan alakján szarvak nőnek.

Az égre esküszöm, a körvonalát elnézve mintha Karnon mutáns unokatestvérét látnám magam előtt.

Várom, hogy meglássam az árnyékhoz tartozó szörnyeteget, amikor rádöbbenek, hogy ez az. Csupán egy árnyék, semmi több. Csakhogy minél tovább bámulom, annál lidércesebbnek tűnik. Lehet, hogy nincs semmilyen fizikai megjelenése, de valamiféle elemi, ösztönös szinten a frászt hozza rám.

Lecsusszan a falon, és alakját elveszítve a padlóra siklik. A hozzá közel állók gyakorlatilag egymást taposva próbálnak elmenekülni előle, de az rájuk sem hederít. Ehelyett lomhán a hírnök felé kúszik.

A Fauna árny próbál talpra kászálódni, ám Des bármiféle mágikus befolyása alatt áll is, az nem engedi megmozdulni.

A küldöncön kezdenek eluralkodni a pánik első jelei. Láthatóan bármi legyen is ez az enyész, a híre megelőzi.

Des odébb lép a tündértől.

– Várj, várj! – motyogja a hírnök, ahogy a lény egyre közelebb ér hozzá. – Ne menj!

Erre Des ajka gúnyos vigyorra húzódik, bár a tekintete továbbra is kőkemény.

Kegyetlen Des. Sötét Des. Futó pillantást vetek a férfi mögött kúszó fenevadra.

A Fauna árny próbál kiszabadulni a láthatatlan szorításból, de mintha a lábszára a padlóhoz ragadt volna.

– Kössünk alkut – nyögi, tekintetét a felé közeledő árnyéklényre szegezve.

Kössünk alkut.

Des válla megfeszül a kísértéstől, de nem vesz tudomást a tündérről.

A lény már csak néhány méterre jár tőle.

– Kérlek, megadok bármit!

Ahhoz képest, hogy volt elég mersze, hogy a saját udvarában megfenyegessen egy árnykirályt, elég hamar bedobta a törölközőt. Nem tudom, mit várt, mi fog történni. Des nem hajlik meg mások akarata előtt. Ő sokkal inkább az az erő, amely formálja és megtöri azokat. Számtalanszor szemtanúja voltam, ahogy ezt teszi az ügyfeleivel.

Az Alkusz jeges arckifejezéssel a trónjához sétál. Rám emeli a tekintetét, és megvillan a szeme, ahogy végignéz rajtam. Ebben a pillanatban mintha közel állna ahhoz, hogy megbánja a történteket, ám ezután újra eltűnik az arcáról az érzelem, és mintha megint kőből lenne.

Van valami sötétség ebben a férfiban, aminek még nem sikerült feltárnom a valódi mélységét.

Az árnyék végre odaér a Fauna tündérhez, és a lába fölé kúszik. Először a küldönc bokája enyészik el, majd a vádlija is.

Ekkor kezdődik a visítás.

Des fellépdel a trónjához vezető lépcsőfokokon, és elfoglalja a helyét mellettem, miközben az enyész apránként felfalja a hírnököt.

A férfi ordítását hallva a karfába vájom a körmeimet. Minden okom meglenne rá, hogy kiélvezzem az elégtétel pillanatát, de most, hogy a Fauna árny sokkal inkább tűnik áldozatnak, semmint gonosztevőnek, képtelen vagyok rá.

Nem akarok itt ülni, és végignézni az egészet. Túl embertelen, túl árny, túl aljas. Hirtelen besokallok.

Felpattanok, és a sikolyok és csodálkozó szempárok kereszttüzében elhagyom a termet.

Senki nem állít meg.

NEGYEDIK FEJEZET

Kint állok a Des királyi lakosztályához csatlakozó erkélyen, felettem az éjszakai égbolt csillog. Miután elhagytam a tróntermet, egy darabig körbe-körbebolyongtam a palota területén, mielőtt visszataláltam volna ide.

Messze alattam a kastély udvarában jövő-menő tündéreket pillantom meg, rajtuk túl pedig Somnia városa terül el.

Fogalmam sincs, mióta bámulok a korlát fölött az előttem elsuhanó, rettenetesen idegen világot figyelve. Ahhoz biztosan elég ideig, hogy megkérdőjelezzem minden egyes döntésemet, ami idáig vezetett.

– Mondd csak, kerub, megrémítelek?

Átnézek a vállam fölött. Des az erkély küszöbén áll egy ragadozó tekintetével. Úgy mered rám, mintha kettőnk közül én lennék a veszélyesebb.

Nem felelek azonnal, inkább tovább vizslatom. Kilép az erkélyre, hozzám hasonlóan továbbra is a bőrruháját viseli.

Féktelen tekintettel figyel, a holdfény baljós alakzatokat rajzol az arcára. Úgy fest, mintha be akarná kebelezni a lelkemet.

Hogy megrémít-e?

– Igen – lehelem.

Ennek ellenére közelebb lép. És én örülök neki. Hiába félek tőle, ez sosem akadályozott meg abban, hogy akarjam őt. A kapcsolatunk vérontásból született, és megtévesztésen alapult. Én vagyok az a sötét teremtmény, aki szexre és pusztításra áhítozik, ő pedig mindezek királya.

Ahogy elég közel kerül hozzám, a tarkómra teszi a kezét, és az övéhez húzza a homlokomat. Nem csókol meg, egyszerűen magához szorít.

– Felelsz – susogja. – Változtat ez bármin is?

Érzem, ahogy a mágiája gyöngéden a légcsövem köré fonódik. A kérdése kissé homályos, ami nemigen vall rá, ettől eltekintve értem, mire céloz.

– Nem – felelem rekedten.

Talán valóban változtatnia kellene. Olyan érzés, mintha most mondtam volna le a lelkem egy darabkájáról. Bár Des azóta gyűjtögeti a lelkem darabjait, mióta kioltottam apám életét. És ami engem illet, meg is tarthatja őket; tudom, hogy vigyázni fog rájuk.

Ugyan nem változik a tartása, mégis érzem, ahogy ellazul. Izzadság- és édeséjszaka-illata van. Az én szörnyűséges királyom. Az én titokzatos társam.

Kegyetlen Des. Sötét Des. Az én Desem.

– Mi volt az a dolog? – szólalok meg végre.

– Az enyész?

Bólintok.

Felegyenesedik és elhúzódik, anélkül, hogy elengedne.

– Egy érző rémálom. Élve felfalja, majd a legszörnyűbb félelmeiknek teszi ki a tündéreket, ahogy megemészti őket.

Megborzongok a gondolatra.

– Ez szörnyű.

Most rajta a sor, hogy bólintson, és elkomorul az arca.

– Valóban az.

Ez mégsem akadályozta meg abban, hogy rászabadítsa az egyik ellenségére. Még most sem tűnik úgy, mint aki megbánta volna a dolgot.

Ő egy tündér. Mégis mit hittél, mibe ártod magad, amikor úgy döntöttél, hogy vele maradsz?

Beletúrok a hajamba. Lelkileg és fizikailag is kimerültem. A bőr edzőruha, amit egész nap viseltem, tapad az izzadságtól, és olyan helyeken dörzsölte szét a bőrömet, ahol nem kellett volna.

– Haza akarok menni – közlöm.

Belefáradtam a szárnyaimba és a soha véget nem érő éjszakába. Belefáradtam, hogy szörnyek vesznek körül, és védtelennek érzem magam közöttük. De legfőképpen abba fáradtam bele, hogy egy olyan világban élek, ahol nincs Netflix.

Des tekintete ellágyul.

– Tudom.

– Fel sem ajánlottad, hogy hazaviszel. – Ez sokkal vádlóbban hagyja el a számat, mint szerettem volna.

– Nem kérted – feleli a szokásos laza stílusában.

– Ha most megkérnélek, hogy vigyél haza, megtennéd?

Az Alkusz álla megfeszül, és egy pillanatra valami idegen érzelmet látok átsuhanni az arcán. Valami kíméletlent és nagyon árnyszerűt.

Azután eltűnik.

Bólint.

– Persze.

Csend ereszkedik közénk, és tudom, arra vár, hogy pontosan ezt kérjem tőle: hogy vigyen haza. Bárcsak elegendő lenne erősen akarni valamit, hogy valóra váljon! De nem mehetek el; így nem. Ha Des kötelességtudó módon hazavinne a földre, akkor is egy ember lennék szárnyakkal, pikkelyekkel és karmokkal.

– Mi lesz most velünk? – kérdezem reményvesztetten.

Des ajka széles mosolyra húzódik.

– Mintha elfelejtenéd, hogy még mindig elég sok szívességgel tartozol nekem…

Ez igaz.

– …vagy hogy éppenséggel te vagy a társam.

Ez is igaz.

Kézen fog, és bevezet a szobájába.

– Ám ha arra vagy kíváncsi, mi fog történni most, azt mondanám, hogy kezdhetnél egy fürdővel.

Aznap este először én is elmosolyodom.

– Nicsak, ki beszél. – Esküszöm, a férfiizzadság legalább kétszer olyan büdös, mint a női. Le merném fogadni, hogy ez egy tudományos tény.

Des elereszti a kezem.

– Ezt vegyem felhívásnak? – vigyorog rám felvont szemöldökkel.

– Te vagy a Titkok Ura. Kitalálhatod magadtól is – vágok vissza.

A szemében huncutság csillan.

Úgy néz rám, mintha én lennék a legfinomabb macaron, amit valaha látott, én pedig hátranyúlok, és hasztalan tapogatom a bőr edzőruhámat. Már egy örökkévalóságnak tűnő ideje próbálom kioldani a hátamat átszelő és a bőrfűzőt a helyén tartó szíjakat, de valahogy képtelen vagyok elérni.

Des meleg tenyere félresöpri az enyémet, megfordít, és kioldja a kapcsokat. Ujjai minden egyes cirógatása olyan, mint egy lágy csók a bőrömön. Hirtelen újra dübörögni kezd a szívem, és a vicces pillanatot felváltja valami perzselő, mint a tűzben izzó parázs.

A fűzőm meglazul, lezuhan előttem a padlóra, és a levegő lágyan simogatja lecsupaszított felsőtestemet.

Des visszafordít, és vadul zakatoló szívemre teszi a kezét, mintha próbálná megkaparintani magának a szívverésemet.

Tekintete az enyémre siklik.

– Kerub, rengeteg bepótolnivalónk van.

A szavai egészen a gyomrom legmélyéig hatolnak. Szerelem, romantika… az egész olyan, mint a nyúl ürege, és én vagyok Aliz, aki épp készül belevetni magát.

A keze a csuklómra vándorol, és megmerevedem, ahogy az ujjai a karkötőmmel játszanak. Vajon ezúttal mit fog kérni tőlem? Újabb kiképzést? Valami perverz szexjátékot? Nem fogok hazudni, ez utóbbi ötlet mögé én is beállnék.

…És a mögé állást tényleg úgy értem.

– Mesélj valamit a múltadról; valamit, amit még nem tudok.

Amikor végre buzgón várom, hogy részese lehessek Des egyik kihívásának, az őrületbe kerget a szimpla kis kérdésével.

Egy másodperccel később rádöbbenek, hogy nem ránt magával az Alkusz mágiája, ahogy általában szokott. Nem vett el egyetlen gyöngyöt sem. Csak többet szeretne tudni rólam… ahogy itt állok fedetlen keblekkel a hálószobájában.

– Ööö, mit akarsz tudni?

Felemelem a kezemet, és eltakarom előle magam. Minden vágyam, hogy egy napon szégyenkezés és gátlások nélküli meztelen beszélgetéseket folytassak Desszel… de a mai nem az a nap.

– Hogyan találkoztál Temperrel? – kérdezi.

Tényleg ezt akarja tudni? Épp most?

Nyitott könyv vagyok előtte.

– Szerinted félek, hogy elpazarlok egy lehetőséget arra, hogy szeretkezzek veled?

A szavai egyenesen a bensőmbe hatolnak.

A tekintete a keblemet takaró kezemre siklik, és mély hangon hozzáteszi:

– Nem félek.

Összeszűkülő szemmel meredek rá a pofátlansága láttán.

Előrébb lép, olyan közel hozzám, hogy alig bírom megállni, nehogy hátrálni kezdjek. Des olyan fékezhetetlen, elsöprő erő, ami ellen védtelen vagyok.

– Pontosan tudom, ki voltál aznap éjjel, amikor elhagytalak, Callie, és kezdem megtanulni, hogy ki vagy most, de mindenről tudni akarok, ami abban a hét évben történt veled, amíg elvesztettelek.

Elakad a lélegzetem, ahogy felnézek rá. Egyszerre vagyunk szeretők, régi barátok és idegenek.

Teljesen igaza van; annyi minden van, amit meg kell tudnunk egymásról. Olyasmiket, amiket semmiféle fizikai intimitás nem pótolhat. És ez az, amit most akar tőlem.

– Temperrel a Peel Akadémia utolsó évében találkoztam – kezdem, és gondolataim a természetfeletti bentlakásos iskolában eltöltött végzős évemre vándorolnak. Az egy nehéz időszak volt. Alig néhány hónappal korábban veszítettem el Dest, és egyszerre barátok és család nélkül találtam magam. Az egyetlen dolog, amiből bőven kijutott, az a szívfájdalom volt. – Az volt a tanév első napja, és egyedül ültem a Mágia erkölcstana órán, amikor hirtelen lezuttyant a szomszédos székbe. Aztán beszélni kezdett hozzám. – Úgy magyarázott, mintha már régóta barátok lennénk, csak nekem még nem szóltak róla. – Az eltűnésed óta ez volt az első alkalom, hogy egy másik diák barátkozni próbált velem.

Nem is olyan fájdalmas bevallani Desnek, hogy akkoriban egy kiközösített különc voltam. Ezt már eddig is tudta rólam.

Ami a Temperrel való barátságomat illeti, csak később tudtam meg, milyen nehéz volt neki leülni mellém, és megnyílni előttem. Eleget hallott már rólam, hogy tudja, nincsenek barátaim, és ez olyasmi, ami mindig is közös volt bennünk.

Hetekbe telt, mire rájöttem, hogy az emberek még nálam is jobban kerülik Tempert, leginkább a szokatlan természetfeletti képességei miatt. Persze a saját zavaros múltamat figyelembe véve Temper rossz hírneve csak még inkább megkedveltette őt velem.

– Azóta – folytatom – elválaszthatatlanok vagyunk.

Minél többet beszélek Temperről, annál jobban hiányzik. Lehet, hogy az elmúlt hét év maga volt a pokol a szerelmi életemet tekintve, bármilyen más tekintetben azonban egyáltalán nem volt az, és ez javarészt Tempernek köszönhető. Most biztosan teljesen ki van akadva, mert fogalma sincs, hol vagyok.

Félreteszem az aggodalmamat.

– Te hogyan találkoztál Malakival? – tudakolom, elterelve a szót a saját életemről.

Abban sem vagyok biztos, hogy Des válaszolni fog a kérdésemre. Ilyesmikre sosem szokott.

Engem kémlel, és olyan közel áll hozzám, hogy a bőrömön érzem a teste melegét.

– Kikapcsolnád a bőrruhám szíjait? – kérdezi válasz helyett.

Ettől elkomorulok. Nem kellene csalódottnak lennem. Des máris sokkal többet mutatott meg magából, mint amire valaha is számítottam.

Összepréselem az ajkamat, és bólintok.

Hátrafordul, még mindig látszanak baljós kinézetű szárnyai.

A kezem a szíjakra siklik, amik a bőrpáncélt a hátához erősítik. Egyesével elkezdem kioldani őket.

– Malakival kamaszkoromban találkoztam – kezdi tétován.

Az ujjam egy pillanatra megmerevedik.

– Akkoriban… kissé eltévelyedtem – folytatja. – Barbosban, a Tolvajok Városában találtam magam, és egy vasam sem volt.

Lehajtom a fejem, és elfojtok egy apró mosolyt, mielőtt folytatnám a kapcsok kioldását.

– Ez nagyjából akkoriban történt, amikor csatlakoztam a Kis Halál Angyalaihoz – meséli.

– A banda – szólalok meg, ahogy beugrik, miket mesélt a tetoválásai eredetéről.

– Testvériség – javít ki a válla felett. Mély levegőt vesz. – Malaki is a tagja volt. Néhány évvel ugyan idősebb, mint én, de korban még mindig ő állt hozzám a legközelebb.

Láthatóan nehezére esik feleleveníteni ezeket az emlékeket. Az elméje, akár egy acélcsapda. A dolgok bemennek, de sosem kerülnek elő újra.

– Az, hogy ilyen veszélyesen éltünk – folytatja Des –, közelebb hozott minket egymáshoz. Többször mentette már meg az életemet, ahogy én is az övét.

Az utolsó szíjat is kioldom Des hátán, mire a bőr lecsusszan róla. Most már ő is csupasz deréktól felfelé, akárcsak én. Azt hiszem, ez a mi saját, különös Mutasd és mondd játékunk: mutass egy kis bőrt, árulj el egy titkot.

Meztelen mellkassal visszafordul, hogy ismét szembekerülhessen velem.

– Ő a fivérem minden tekintetben, a vérköteléket kivéve.

A szemébe nézek. Ritkán látom Dest ilyen nyíltan kitárulkozni. Hozzám hasonlóan ő is hosszú éveket töltött azzal, hogy páncélt faragjon maga köré… és ez a páncél lassan leomlik. Már nem az a félelmetes király, vagy a fondorlatos Alkusz.

E pillanatban egyszerűen csak az én Desem.

– Mióta ismered őt? – kérdezem.

Tétovázik.

– Elég régóta – böki ki végül.

Eleget tudok a tündérekről ahhoz, hogy tudjam, az elég régóta ugyanúgy jelenthet évszázadokat, mint évtizedeket. És az a megjegyzés, amit Malaki tett korábban…

Évszázadok óta vártam, hogy megismerjelek.

Félrebillentem a fejem.

– Te tényleg baromi öreg vagy, ugye?

Des ajka ravasz mosolyra húzódik.

– Válaszolhatok, de az sokba fog neked kerülni.

Nem szükséges szívességet vásárolnom tőle, hogy tudjam, a pasi igazi vénember lehet.

Hátrálni kezdek a fürdőszoba irányába.

– Akkor napoljuk el a dolgot… nagypapi.

Csak arra van időm, hogy lássam a széles mosolyát, mielőtt felnyalábolna, és átdobna a vállán.

– Te pimasz! – korhol, és rácsap a fenekemre.

Felsikkantok, majd nevetésben török ki.

– Nem csoda, hogy olyan fehér a hajad. Hány évszázaddal ezelőtt veszítette el a színét?

Érzem, ahogy Des morajló kacagása a vállát rázza.

– Elmondanám, hogy egészen addig a napig megtartotta a színét, amíg nem találkoztam veled – replikázza.

A fürdőszoba felé menetelünk. Útközben észreveszem, hogy a csizmám lerántja magát a lábamról, és hangos csattanással a földön landol. A nadrágom és az alsóneműm követi.

– Des! – Meztelen bőröm minden egyes porcikája szorosan az övéhez simul.

– Callie – utánozza a hanglejtésemet.

– Mit művelsz?

A tenyerével megsimogatja a combomat.

– Levetkőztetem a királynőmet.

Ettől hirtelen lefagyok.

Ó, istenem, a királynője.

– Des, ezt ugye nem gondolod komolyan? – Mert nem. Nem, nem, nem.

Csak most kezdek hozzászokni a gondolathoz, hogy egyáltalán van olyan, hogy mi ketten. Ennél többet e pillanatban képtelen vagyok befogadni.

– Csak egy szófordulat volt – feleli könnyedén. – De ha jobban szeretnéd, hogy szolgálólánynak nevezzelek…

Rávágok a hátára, amitől ismét hahotázásban tör ki. A nevetése hangjától megnyugszom. Nem volt más, csak egy szófordulat.

Miközben továbbcipel, a saját nadrágja is lecsusszan a lábáról egészen a bokájáig. Kecses mozdulattal kilép belőle.

Így már mindketten anyaszült meztelenek vagyunk.

Előttünk a méretes fürdőkád csapja eltekeredik.

Des belép az óriási dézsába, és óvatosan talpra állít. Egy hosszú másodpercig a lelki társamat bámulom: az arca ugyanolyan fájdalmasan gyönyörű, mint amikor legelőször megpillantottam, a haja laza tincsekben hullik alá. A koronája és a harci karperecei eltűntek, az egyetlen megmaradt dísz, amit visel, az a karján végigfutó tinta.

Ruhák nélkül még szívdöglesztőbb, masszív felsőtestén kidagadnak az izmok.

Miközben őt mustrálom, ő is rajtam legelteti a szemét; a tekintete a mellemről lefelé vándorol, egészen a derekamig, majd a csípőmig.

Közelebb lép, és felfelé billenti az államat.

– Jól akarom csinálni, kerub. Ezt. Minket.

Felé nyúlok, és végigsimítom a tetkóit, az ujjaim elidőznek a bőrére festett könnycseppeken.

– Én is.

Néhány másodpercig nem hallok mást, csak a csapból folyó víz hangját, ahogy megtölti a kádat, amiben állunk. Majd a néma csendet megtöri a Led Zeppelin és a Stairway to Heaven dallama, és a zene betölti az egész helyiséget.

Ahogy körülnézek a láthatatlan hangszórók után kutatva, amikből az éneknek érkeznie kell, megpillantok egy kifényesített fatálcát, ami a kád szélén pihen. Rajta egy bögre gőzölgő kávé, egy eszpresszó – egy lehetetlenül aprócska csészében –, és egy tányér macaron pihen. A szokásos rendelésünk a Douglas Caféból.

És magam sem tudom, miért, de ez teljesen kicsinál.

Reszkető lélegzetet veszek, és felnevetek, bár jobban hasonlít a zokogásra.

– Hagyd abba – nyögöm egyszerre lágy, de érdes hangon.

Ám ahelyett, hogy abbahagyná, Des magához von, és kemény izmai az én puha, gömbölyű idomaimhoz simulnak.

Közelebb hajol, ajkát már csak egy hajszál választja el az enyémtől.

– Soha.

ÖTÖDIK FEJEZET

Des érzelgős.

Brr.

A szívemnek most annyira nem volt szüksége erre. Persze nem mintha lenne még visszaút innen, de akkor is. Kicsit bántja a büszkeségemet a tudat, hogy ilyen könnyen megvehető vagyok néhány figyelmes gesztussal.

Közel egy órával azután, hogy beszálltunk a kádba, macaronokkal és kávéval teli hassal kilépek belőle, és megszárítkozom. Végignézem, ahogy Des – szárnyastól, mindenestől – a törölközőt lazán a dereka köré tekerve kisétál a szobából.

Amint az ágy túlsó végéhez ér, a textil a földre hullik, és mindenre, ami szent, az a hátsó egyenesen leírhatatlan.

A saját törölközőmet – már amennyire sikerül – magam köré csavarom, közben véletlenül kitépve néhány tollamat, de le nem venném a tekintetem az Alkuszról. Leplezetlenül stírölöm, és kicsit sem szégyellem.

Hófehér haját hátrasimítva visszanéz a válla fölött. Talán zavarba kellene jönnöm, amiért rajtakapott, ahogy szemérmetlenül bámulom, de bármit lát is a szememben, attól felforrósodik a tekintete.

Még mindig nem csináltunk semmi olyasmit – a meztelen eszpresszózgatást és macaronzabálást leszámítva –, és egyre erősebb a vágy, hogy orvosoljuk a helyzetet.

Kicsavarom a hajamat, ahogy belépek a fentről lelógó lámpák halvány fényében játszó hálószobájába.

Éppen a flancos tükrös szekrény irányába indulok, ami telis-tele van ezernyi különböző árnyruhával a méretemben, amikor Des benyúl az ágy melletti komódba, és felém hajít egy fekete rongyot. Elkapom; az anyag puhán omlik a tenyerembe.

– Mi ez? – tudakolom.

– Vigaszdíj. Ez a földire leginkább emlékeztető holmi, amit adhatok.

Összeráncolom a homlokom.

A kezemben tartott ruhadarab felé biccent, és vonakodva elszakítom a tekintetemet az övétől, hogy kihajtogassam a kopott anyagot.

Hatalmas vigyor terül szét az arcomon, amint meglátom a kifakult póló közepére nyomott óriás ajkakat és kidugott nyelvet. Ez Des vintage Rolling Stones-pólóinak egyike.

– Kölcsönadom neked – közli.

– Kölcsön? – vonom fel a szemöldökömet.

Des belebújik egy bő nadrágba.

– Az, hogy szeretlek, még nem jelenti azt, hogy csak úgy neked adom az egyik legféltettebb kincsemet.

Ezzel elintézte: ezután teljesen biztos lehet benne, hogy megtartom ezt a pólót.

Des példáját követve hagyom, hogy a törölközőm a földre hulljon, és a vállamra húzom a pólót. A jókedvem azon nyomban el is illan, amint az anyag a szárnyaimhoz ér.

Teljesen megfeledkeztem róluk. Most, hogy szárnyam van, nem húzhatok fel csak úgy dolgokat a vállam fölött.

Mielőtt még szánalmas önsajnálatba kezdenék, a póló puha anyaga – ami egy másodperccel ezelőtt még a szárnyam és a hátam találkozásánál volt felgyűrődve – könnyedén lecsusszan a hátamon, mintha semmi sem állna az útjában; a szegélye egészen a combom közepéig ér.

Felkapom a fejemet, és meglátom Des kaján vigyorát.

– Hogyan…?

– Varázslat, szerelmem.

A hátam mögé nyúlok a szárnyaim után tapogatva. Az anyag széthasadt a szárnycsontjaim körül.

Annyira lefoglal Des pólójának a gondolata, hogy észre sem veszem, ahogy engem bámul. Csak akkor leszek rá figyelmes, amikor eltűnik, majd hirtelen újra felbukkan mellettem.

Az ujjai közé fogja a póló szegélyét.

– Jól áll neked.

Megdermedek.

Desből kirobbanni készül a feszültség. A tekintete az enyémre siklik. Olyanok vagyunk, mint a molylepkék a láng körül.

És ebben a pillanatban előtör belőlem egy ásítás.

A. Lehető. Legrosszabbkor.

Nem vagyok fáradt; mármint persze az vagyok – hosszú volt ez a nap a korai keléstől kezdve, az órák hosszat tartó edzésen át egészen addig, amíg végignéztem, ahogy egy rémálom élve felfal egy embert –, de nem annyira, hogy kihagyjam, ami most következik.

Des tekintete az ajkamra téved. Bármiféle szenvedély kerítette is hatalmába az imént, azt mélyen magába temeti.

Legszívesebben elsírnám magam, amikor észreveszem, hogy felveszi azt a tisztelettudó álarcot, amit a középiskolás éveim alatt rendszeresen magára erőltetett. Minden aljas hajlama ellenére meglepően lovagias tud lenni.

Megrántja a pólóm alját.

– Ezzel még nem végeztünk – közli a szex ígéretétől érdes hangon.

Beráncigál az ágyba, és kezdem azt hinni, hogy ezt az alakot még az ásításomnak sem sikerült eltántorítania.

Des szárnyai eltűnnek, hogy a hátára gurulhasson. Egy másodperccel később félig a mellkasára von. Ahogyan átölel… a pasas minden kétséget kizáróan jegelte a pajzán gondolatait.

Valószínűleg könnyen rávehetném, hogy meggondolja magát, de a fenébe is, tényleg nincs annál kényelmesebb, mint összegömbölyödve Deshez simulni.

– Áruld el egy titkodat – suttogom.

– Még egyet? – Olyan csalódott arcot vág, hogy felvihogok.

Már arra sem emlékszem, mi volt a legutolsó titok, amit megosztott velem. Talán az, amit elmondott a Malakival való barátságáról?

– Igen, még egyet – közlöm.

Felmordul, és közelebb húz magához.

– Legyen. De csak azért, mert bírlak.

Elmosolyodom.

El sem hiszem, hogy ez tényleg bevált.

Des végigsimít a tollaimon.

– Az egyetlen dolog, ami nem tetszik a szárnyaidban, hogy eltakarják a fenekedet… És én nagyon szeretem a fenekedet.

Három másodpercre csend telepszik a szobára, aztán kirobban belőlem a nevetés.

– Des, nem pont erre gondoltam, amikor egy titkodra voltam kíváncsi.

– És mégis kaptál egy titkot. Érezd magad megtisztelve. – Nyomatékul belemarkol a hátsómba, mire megeresztek egy apró sikkantást, ő pedig felkacag. És az a kacagás lassan átfordul csókolózásba… sok-sok ráérős, finom csókba.

Amikor végre sikerül elszakadnom tőle, a mellkasára hajtom a fejem. A szoba elcsendesedik, az egyetlen hang Des szívének dobbanása a fülem alatt. Lehunyom a szemem.

Ehhez hozzá tudnék szokni.

Micsoda félelmetes gondolat!

– Közel két évszázadon át nem voltál más, csupán egy halovány ábrándkép – töri meg a csendet Des. – Azután találkoztam veled. – Pillanatnyi szünetet tart, mintha egy egész történet kezdődne és végződne ezzel az egyetlen mondattal. Mintha lett volna egy élete a találkozásunk előtt, amiből aztán valami egészen más lett.

Ez elég is ahhoz, hogy ne vegyek tudomást arról az apróságról, hogy lényegében több mint kétszáz évesnek vallotta magát.

– Te voltál minden, amiről sosem tudtam, hogy akarom. Te voltál maga a káosz. Az elszántság. Te voltál a legtitokzatosabb talány, akivel valaha találkoztam. Minden vonzott benned: az ártatlanságod, a sebezhetőséged, a pokolba is, még a tragikus sorsod is. Te voltál a legelragadóbb teremtmény a világon.