Colleen Oakley

TANNER ÉS LOUISE

Majdnem IGAZ

TÖRTÉNETE

Kossuth Kiadó

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

Impresszum

Azoknak a nőknek,

akik megtanítottak nőnek lenni a világban:

Marionnak, Pennynek, Kathynek

és Megannek.

Louise: Rég nem láttalak már ilyennek.

Nyugodtabb szoktál lenni.

Thelma: Hát, a hócipőm tele van már a nyugalommal.

(THELMA ÉS LOUISE)

1. fejezet

A TELEFONHÍVÁS

– Eltűnt az anyám.

– Hány éves az édesanyja? Mióta nem hallottak felőle?

A rendőr monoton, higgadt hangon beszélt, mintha legalább naponta tízszer kapna bejelentést eltűnt anyákról.

Ki tudja? – gondolta Kinsey. Talán tényleg így van.

– Hetvenkilenc. Legalábbis ezt mondja mindenkinek… – Kis szünetet tartott. – Nyolcvannégy. Három napja senki sem hallott felőle. Tegnap nem ment el a fodrászhoz. Pedig azt sosem hagyja ki.

– Értem. És jártak nála?

Kinsey megrökönyödött.

– Természetesen nem. Mindannyian három-négy órányira lakunk tőle. Charlie él hozzá a legközelebb, de ő a fia baseballcsapatánál edzősködik, és most hétvégén valami versenyük van. Egyébiránt az egyik bridzspartnerét is felhívtam, de ő sem látta. És mostanában… – Itt ismét megtorpant. Az anyja mindig is zárkózott természet volt, és Kinsey nem szívesen teregette ki a magánügyeit egy idegen előtt. A kétségbeesés azonban olykor felülírja az efféle szemérmes érzéseket.

– Mostanában mi…?

– Nos, kapott egy… nyugtalanító hírt.

A rendőr felmordult.

– Nem lehet, hogy csak egy kis egyedüllétre vágyott?

– Nem. Most mondom. – Kinsey hangja feljebb szökött. Kétségbeesésében összeszorult a torka, mintha egy inda kúszott volna fel a gyomrából. – Valami nincs rendben.

– Értem – felelte a rendőr, és Kinsey már szinte látta maga előtt, amint feltartja a kezét, mintha csak arra kérné, hogy nyugodjon meg. Pontosan úgy, ahogyan az exférje szokta. Ha valamivel ki lehetett kergetni a világból, hát akkor azzal, ha egy férfi nyugalomra intette.

– Odaküldök valakit, hogy nézzen rá a házra.

– Köszönöm. – Kinsey arcizmai ellazultak.

– Van még bármi, amiről tudnunk kellene? Demenciás tünetek?

Kinsey felsóhajtott, majd azt dünnyögte:

– Hát, csak az egész élete…

A rendőr meghökkent.

– Kérem…?

– Nem diagnosztizáltak nála semmi effélét. Teljesen jól van. Mármint… azonkívül, hogy eltűnt. Szerintem elrabolták. Felnőttrablás. Van ilyen? Elrabolták. Akarata ellenére.

Bár a lelke mélyén pontosan tudta, hogy Louise Constance Wilttel egész életében soha semmi sem történhetett az akarata ellenére.

2. fejezet

TÍZ NAPPAL KORÁBBAN

Louise Wilt a levélre meredt.

Vagyis inkább a borítékra, amelybe gyorsan visszacsúsztatta az elolvasott levelet. A komódon állt katonai vigyázzban, egy Lladro porcelánfigurának támasztva, amely egy női magas sarkú cipőből kikukucskáló kölyökkutyát formált. (Louise sosem gyűjtötte a Lladrókat, sőt igazából nem is kedvelte őket – túl giccsesek voltak az ízlésének, mint a karácsonyi filmek a Hallmarkon –, de ráébredt, hogy minél idősebb lett, annál kevesebb olyan ajándékot kapott, amely valóban megfelelt az érdeklődési körének.) A levél előző nap érkezett, minden felhajtás nélkül – ahogy általában a levelek szoktak –, egyszerű, fehér, hosszúkás borítékban, amilyenekben a csekkeket küldik; egy 6.99 dolláros „all you can eat” kínai büfés kupon és a Southern Lady legfrissebb száma közé préselődve. Ami az utóbbit illeti, Louise biztos volt benne, hogy valaki csak viccből fizette rá elő.

Egy könyvnek köszönhetően – amelyet nemrég olvasott, és a címe tökéletesen idevágott: Levelek, amelyek megváltoztatták a világot (szintén ajándék volt, de már nem emlékezett, kitől) – Louise tudta, hogy egyetlen levél valóban mindent képes megváltoztatni.

Abraham Lincoln például egy tizenegy éves kislány, Grace Bedell tanácsára növesztette meg a szakállát, aki bátran megírta neki: „Úgy sokkal jobban mutatna, mert túl keskeny az arca.”

Harry Thomas Burn, Tennessee állam képviselője az édesanyja, Febb Ensminger Burn levelének hatására szavazott végül a nők választójoga mellett: „Maradj mindig jó fiú.”

Harriet Beecher Stowe pedig a nővére kérésére írta meg a Tamás bátya kunyhója című regényét: „Írj valamit, amitől az egész nemzet átérzi, milyen átkozott dolog is a rabszolgaság”, állt a levelében.

Bár Louise érdekesnek találta ezeket a történeteket, nem gondolta volna, hogy valaha ő is kaphatna effélét. Olyat, ami megváltoztatná az életét. Persze nem áltatta magát azzal, hogy a szóban forgó levél olyan horderejű dologra volna képes, mint a rabszolgaság eltörlése – de az életét így is felforgatta.

Ismét a levélre pillantott a kárpitozott karosszékből, amelyet ő maga húzott át egy szép kolibrimintás anyaggal. A fejtámlára annak idején párnahuzatot terített, nehogy Ken zsíros korpája kikezdje az anyagot, amikor odaült a kedvenc operáit hallgatni. Ken öt éve meghalt – de a párnahuzat maradt.

Louise azonnal felismerte a kézírást – jobbra dőlő, apró betűk, alul mindegyik lapos, mintha vonalzóval írták volna a szöveget. Évtizedek óta nem találkozott George Dixon kézírásával, de bármikor felismerte volna.

Aztán a levél huszonnégy óra leforgása alatt egyszerű üzenetből valamiféle monstrummá növekedett – akár egy vadmacska, amely minden egyes mozdulatát figyeli. Vagy mintha mágikus képességekkel bírt volna, és George tényleg látná őt – a levél pedig egyfajta kapcsolatot teremtene kettejük között. Igaz – levél ide vagy oda –, ők mindig is össze voltak kötve. Amit tettek, összekötötte őket.

Megszólalt a csengő, mire Louise összerezzent – bár számított rá. Tekintetét a levélről nehézkesen az ajtó felé fordította, karomszerű ujjaival megmarkolta a botja fogóját, és nekilátott a fájdalmas procedúrának, hogy felálljon, és fogadja vendégét. A levélnek várnia kellett.

* * *

Bár Louise szerette volna, hogy ez ne legyen egyetemes igazság, tudta, hogy csak egy maroknyi nő létezik a világon, aki smink nélkül is jól fest. De a lány, aki előtte állt, nem tartozott közéjük.

Tanner Quimby gyakorlatilag már nem is számított lánynak, hiszen huszonegy éves volt. S bár Louise tisztában volt vele, milyen sokféleképpen infantilizálja a társadalom a nőket azzal, hogy „lányoknak” nevezi őket – egy rakás irodalmi produktum is abszurd módon, fáradhatatlanul hozzájárult ehhez. Mégis, életkor ide vagy oda, Tanner egy „lány” volt.

Egy lány, akinek arról árulkodott a külseje, hogy aznap reggel még nem tervezte elhagyni a házat (melegítőnadrágot és foltos pólót viselt – talán mustárfolt éktelenkedett rajta?).

Egy lány, akinek jól jött volna egy kis pirosító a sápadt orcáira.

Egy lány, aki legalább annyira nem akart Louise nappalijában ücsörögni, mint amennyire Louise sem akarta, hogy ott legyen.

És nem is lett volna ott, ha az a hülye török szőnyeg – amelyet Kennek muszáj volt megvennie a Scott’s Antiques-ben – fel nem pöndörödik, el nem kapja Louise lábujját, és hanyatt nem vágja a parkettán, aminek folytán eltört a combcsontja. A műtét és két hónap bentlakásos rehabilitáció után Louise gyerekei úgy döntöttek, már nem elég fitt ahhoz, hogy egyedül éljen – még akkor sem, ha egyébként teljesen jól elboldogult (a háromlábú, gumis végű járókeretet is ritkán kellett már használnia, amely leginkább egy középkori kínzóeszközre emlékeztette). Louise-t sosem érdekelte különösebben, mit gondolnak a gyerekei, ám amikor Kinsey azzal fenyegetőzött, hogy odaköltözik hozzá, Charlie pedig sorra küldözgette neki az ápolószolgálatok weboldalait, Louise a három rossz közül a legkevésbé elviselhetetlent: Tanner Quimbyt választotta. Egy olyan lányt, akinek lakhatásra volt szüksége, aki nem volt a rokona, és ortopéd cipőt sem viselt. Hála Lucynek – Louise önkéntelenül halovány mosolyra húzta a száját, amikor legkisebb lányára gondolt –, aki mindig is a legjobb problémamegoldó volt a három gyerek közül, még ha a végeredmény többnyire hagyott is némi kívánnivalót maga után.

– A lányom azt mesélte, hogy egy iskolába járt édesanyáddal – szólalt meg Louise, és előrehajolt, hogy felemelje a finom porcelán teáscsészét a dohányzóasztalról, fittyet hányva a csípőjébe nyilalló fájdalomra. A két nő már túl volt a szokásos udvariassági körökön, még ha kissé feszült is volt a hangulat – miután Tanner valamennyi kérdésre egyszavas válaszokkal szolgált, mintha citromba harapott volna.

– Úgy tűnik – felelte Tanner.

Louise kortyolt egyet a kesernyés nedűből, majd visszatette a csészét az asztalra. Soha nem rajongott különösebben a teáért, de mivel még csak délelőtt volt, nem érezte illendőnek, hogy a kanapé mögötti tálalón álló Finlandiával kínálja Tannert.

– Nos, szeretnéd látni a szobát?

– Nem. Biztos jó lesz.

– Rendben.

Ismét csend telepedett rájuk. Louise a folyosóról beszűrődő halk, ismerős ketyegésre koncentrált – Ken apjának ősi „nagypapaórája” az előtérben jelezte az idő múlását. Majd egy pillanattal később felhangzott a tizenkét gyászos harangütés első hangja, amely az egész óra eljövetelét jelentette. Louise újra a Finlandiára sandított.

– Miért „nagypapaórának” és miért nem „nagymama-órának” hívják? – kérdezte egyszer a legnagyobbik unokája, Poppy.

– Mert csak egy férfi érzi úgy, hogy minden egyes alkalommal be kell jelentenie, ha elvégezte a munkáját – felelte Louise.

Poppy pislogott, Kinsey pedig a szemét forgatta.

– Még csak hároméves, anya. Talán várhatnánk pár évet, mielőtt elkezded oltogatni a patriarchátus ellen.

– Azt sosem lehet elég korán kezdeni, drágám.

Poppy immár huszonnégy éves volt, és Louise-nak fogalma sem volt róla, vajon sikerült-e „beoltania” a lányt, mivel csak évente egyszer hallott róla – valamikor a születésnapja körüli napokban, de sohasem éppen aznap.

Louise megborzongott, pedig rajta volt a piros Mr. Rogers’ kardigánja. Sosem gondolta volna, hogy valaha is Mr. Rogers’ kardigánja lesz majd; nemhogy hat, különböző színekben és vastagságokban. De Louise megtanulta, hogy az öregedés egymást követő méltatlanságok sorozata.

Mint például, hogy újabban állandóan fázott. Még ott is, ahol a termosztátot 26 fokra állították. (És ha belegondolt, volt idő, amikor olyan hőhullámai voltak, hogy szinte felforrt a vére, és úgy érezte, bőre olyan, akár az olvadó sajt… Micsoda irónia!)

Vagy hogy a napi kalciumtabletták ellenére is elárulták a csontjai – olyan törékenyek lettek, mint a pillangószárny, és a legkisebb ütésre is megroppantak.

Vagy hogy a saját gyerekei úgy beszéltek hozzá, mint akik orvosi diplomával rendelkeznek, ő pedig az általános iskola második osztályát se végezte volna el.

Vagy hogy egy szép napon, 84 évesen, a saját nappalijában – Ken anyjának antik bútorai között – találja magát, amint épp egy morózus huszonegy éves lánnyal társalog, aki talán a lakótársa lesz.

Újra a vodkára nézett. Aztán néhai férje, Ken bekeretezett fotójára – aki még azelőtt meghalt, hogy mindezen öregkori megaláztatások utolérték volna. Szerencsés flótás.

– Szóval… csak arról volna szó, hogy elvigyem ide meg oda, és a többi időt a szobámban tölthetném?

Louise egy pillanatig elképedve nézett Tannerre – meglepte, hogy a lány hirtelen ilyen bőbeszédű lett. Aztán megkönnyebbült, hogy mindketten ugyanúgy képzelik a dolgot.

– Igen, az tökéletes volna.

– Király – mondta Tanner, és tenyerével melegítőnadrágos combjára csapott. – Holnap akár be is költözhetnék?

– Ó! Hát… nos… – Louise nem számított rá, hogy ilyen hamar kezdetét veszi az együttélés. Még csak tegnap tért haza, és az ápolóintézetben, az öregek között töltött hosszú hetek után már épp kezdte volna élvezni a magányt. Louise tudta, hogy a „többi öregnek” kellene neveznie őket, de hát… Ez azt sugallta volna, hogy ő is közéjük tartozik.

Kezét a gumimarkolatú botra tette, és újra megkezdte a fájdalmas procedúrát, amikor Tanner már talpon volt – vagyis inkább felpattant –, olyan könnyedén, mintha csak pislogott volna. Louise nem irigyelte különösebben a huszonegy éveseket, de ezt a képességet… Bármit megadott volna, ha ezt visszanyeri. A botjára nehezedett, és felkészült a csípőjét égető tűzre, miközben arra várt, hogy Tanner legalább udvariasan megjegyezze: „Ó, kérem, ne álljon fel! Magamtól is kitalálok.” De nem tette. És Louise nem tudta eldönteni, vajon örülnie kellene-e, amiért nem bánnak vele leereszkedően, vagy épp el kellene képednie a lány modortalanságán. Mindenesetre Tanner már az ajtóban állt, még mielőtt Louise egyáltalán felegyenesedhetett volna.

Tanner – kezével a kilincsen – megtorpant, és visszanézett Louise-ra, mintha valamit elfelejtett volna.

– Louise, van tévé abban a szobában? Nekem szükségem volna rá, de anyám nem engedi, hogy elhozzam az enyémet. – Kissé habozott. – Vagyis… pontosabban az övét.

– Mrs. Wilt – mondta Louise összeszorított foggal, amint a fájdalom végigszáguldott a csípőjén. Kínjában behunyta a szemét, aztán újra kinyitotta.

– Elnézést…? – A lány oldalra biccentette a fejét, mint egy kíváncsi spániel. Jóságos ég, még mindig arra tanítják a lányokat, hogy mindenért bocsánatot kérjenek?

– A nevem. Mrs. Wilt. – Ha Tanner az alkalmazottja lesz, Louise nem látta okát, hogy lemondjon a formaságokról.

– Ja, persze…

– És ez az egyetlen tévém. – Louise a kanapéval szemben álló, nagyméretű lapos tévé felé biccentett. A gyerekektől kapta, akik nyilván azt várták, hogy el lesz ragadtatva a méretétől, holott neki a régi, harminckét hüvelykes készülék is tökéletesen megfelelt. Nem igazán látta be, miféle előnnyel jár számára, ha Justin Farmer feje az ötórás híradóban egy felfújt strandlabda méretével vetekszik.

– Ha van rajta A/V bemenet és kimenet, akkor jó lesz – mondta Tanner.

Louise üres tekintettel bámult a lányra – fogalma sem volt, mit jelent az, hogy A/V bemenet és kimenet, vagy hogy az ő tévéjén egyáltalán van-e ilyesmi.

– Nyugodtan nézd meg – mondta.

Tanner grimaszolt egyet, mintha az a két perc, amennyi idő alatt ellenőrizhetné a dolgot, épp kettővel több volna annál, amit még hajlandó eltölteni abban a házban.

– Biztos jó lesz – felelte, és már el is tűnt, még mielőtt Louise normálisan elköszönhetett volna tőle.

Louise körbepillantott a nappaliban, mintha megerősítést várt volna, hogy nem csak ő volt tanúja a hirtelen, udvariatlan távozásnak.

Ismét Kenre esett a tekintete.

– Jaj, fogd már be! – mondta önelégülten mosolygó férjének. Ha még élne, bizonyára halálra röhögné magát az egészen. Na jó, talán a levélen nem nevetne – gondolta Louise, miközben férjéről George levelére vándorolt a tekintete. Azt egyáltalán nem találná viccesnek.

Louise eltűnődött, férje vajon elsápadt volna-e a sokktól, vagy inkább elvörösödött volna az aggodalomtól. Egy biztos: Kennek mindig kiültek az arcára az érzései. Soha semmilyen rejtély nem maradt benne, és ettől mérhetetlenül megbízható volt. Louise ezzel szemben úgy érezte, a kapcsolatokat illetően túl nagy feneket kerítenek a teljes őszinteségnek. Akkor nem marad bennük semmi titokzatos. Semmi izgalmas. Nem marad helye a találgatásnak. Ha őszinte akart lenni, kissé unalmasnak is tartotta ezt az állapotot. Mindazonáltal Ken már nem volt jelen. És ahogy minden mást, Louise-nak ezt is egyedül kellett megoldania.

A nagypapaóra ketyegése lassan, alattomosan kúszott a fülébe, miközben azon töprengett, mitévő tegyen.

Természetesen volt egy terve, amelyet pontosan erre a pillanatra dolgozott ki. Még évtizedekkel azelőtt: fiatalon és ruganyosan, amikor még sem a rossz csípője, sem a botja miatt nem kellett bánkódnia. A terv arról szólt, hogyan szívódhatna fel nyomtalanul. Csakhogy az évek során, szinte észrevétlenül, Louise úgymond elkényelmesedett. Már nem nézegetett hátra a válla fölött, és nem riadt fel éjjelente a legkisebb zajra. Egyszóval elhitte, hogy egyszer s mindenkorra megúszta a dolgot. Pedig aki farmon nőtt fel, az pontosan tudja: a tyúkok mindig hazatalálnak.

És még a rettegés lassan emelkedő hullámai közepette sem hunyhatott szemet a sors különös iróniája felett: hogy most, amikor már alig bír járni, futnia kell.

3. fejezet

Louise Wilt toalettvízszagú volt. Meg valami virágillat is keveredett bele. Nem olyan, mint az eau de toilette – Tanner tudta, hogy az eau de toilette elvileg a finom francia kölnivizek neve –, hanem szó szerint olyan, mint a vécécsészében habzó, záptojásszagú víz, amelyet erőteljes gardéniaaromával próbálnak leplezni.

Ezt akarta mondani Tanner, amikor belépett az ajtón, és az anyja – éneklő hangon – megkérdezte:

– Na, milyen volt? – Mintha Tanner nem egy idős nő nappalijában, melynek hőmérséklete a kaliforniai Halálvölgyének nyári klímájával vetekedett, teázott volna (…teáztak! Mint valami ’90-es évekbeli romantikus vígjátékban, Hugh Granttel…), hanem, mondjuk, egy Lizzo-koncertről tért volna haza. Miután az anyja – a saját anyja! – kirakta őt az otthonából.

– Jó – válaszolta végül, következetesen tartva magát egy szótagos válaszaihoz, amelyeket azóta durrogtatott, hogy anyja két héttel korábban ultimátumot adott neki. Egyébként teljesen váratlanul, sőt kissé indokolatlanul agresszív módon.

Az egész egy hétfői ebédnél kezdődött, amikor is Tanner épp sonkás-pulykás szendvicset készített. Elővette az új uborkásüveget, de amikor meglátta a címkét, elborult az agya. Minden önuralmára szüksége volt, hogy földhöz ne csapja az üveget.

– Anya! – ordította, noha anyja alig tíz lépésre állt tőle, és épp a mikrohullámú sütő mellett lógó naptárat tanulmányozta. – Baszki, már megint édes-savanyú uborkát vettél?!

Tanner utólag belátta, hogy talán kissé túlreagálta a dolgot. Hiszen mégiscsak egy üveg uborkáról volt szó. De hát mentségére szóljon, nem kapros uborkát talált a hűtőben – pedig köztudomású volt, hogy ő csakis azt bírja elviselni a szendvicsben; ráadásul az anyja pontosan két héttel korábban ezt egyszer már eljátszotta. De hát komolyan, ennyire nehéz elolvasni azt a nyomorult címkét?!

Akárhogy is, ha versenyt kellett volna rendezni, hogy ki reagálta túl jobban a dolgokat, Tanner biztos volt benne, hogy az anyja, Candace nyerne.

Általában, ha rátört egy-egy ilyen „Hulk-roham” – Tanner így nevezte a hirtelen támadt dühkitöréseket –, Candace csak nyugodtan ránézett, sőt néha még mosolygott is, mintha a terapeutája azt tanácsolta volna, hogy legyen türelmes, mert a lánya csak egy kis szeretetre vágyik.

De most valami más ült ki az arcára. Tekintete elkomorult, orrlyukai kitágultak.

– El kell költöznöd innen – közölte.

Tanner eltűnődött, vajon új terapeutát talált-e az anyja.

– Ebben mentél? – kérdezte Candace felvont szemöldökkel, ami Tanner szerint az anyja természetes arckifejezése volt, és teljes kiábrándultságot tükrözött.

– Aha – felelte Tanner, némi provokatív kihívással a hangjában; szinte arra ösztönözve anyját, hogy mondjon még valamit, például hogy „a melegítőnadrág nem utcai viselet”, vagy hogy „legalább egy kis szempillaspirált feltehettél volna”. Tanner már be is töltötte a válaszát; csak épp azt nem tudta még eldönteni, hogy vajon szarkasztikus (Milyen aranyos kis szexista megjegyzés…) vagy inkább ironikus (És én még azt hittem, csak a belső tartalom számít…) hangvételt üssön-e meg.

– Tojássárgája van a pólódon – mondta az anyja, majd visszafordult az e-book-olvasóján megnyitott krimihez.

Tanner lenézett – és tényleg, ott sárgállott egy folt a bal mellén. Megvonta a vállát, bár kicsit mégiscsak zavarta, hogy koszos pólóban jelent meg Mrs. Wiltnél. De aztán arra gondolt: Ugyan kit érdekel? Ő meg toalettvízszagú.