Jár egy új esély

* Romantikus történet

Egy ínycsiklandozó, fűszeres románc

A Mindig van második esély könyvsorozat

1. része

PAT ADEFF

Copyright © 2021 Pat Adeff Minden jog fenntartva.

English ISBN: 978-1-7344352-3-8

Fordította: Mgr. Nagy Viktória

Lektorálta: Tátrai Zita

* AJÁNLÁS

Ezt a könyvet a lányaimnak ajánlom.

Annyira nagyon büszke vagyok rátok!

Anya

A könyvet továbbá az amerikai rendfenntartó erőknél dolgozó nőknek és férfiaknak is ajánlom. Köszönjük, hogy védik és szolgálják a közösségünket; hogy az életüket kockáztatják, azért hogy mi biztonságban élhessük a miénket.

Mike, Dom, Sherrie, Stan, Alex, Diane, Randy… az empátiátok, emberségetek és elhivatottságotok mércét állít a rendőrök számára bárhol a világban.

*****************************

A mű kitalált történet. Szereplői kitalált

alakok, a szerző képzeletének szüleményei.

Mindennemű egyezésük a valósággal

csupán a véletlen műve.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Nagy hálával tartozom Dominick Povero nyomozónak a Redlands-i Rendőrkapitányságról, amiért ellenőrizte az írásomat, hogy a lehető legpontosabban tudjam szemléltetni a rendőrségi eljárásokat. Minden esetleges hiba engem terhel, nem őt. Továbbá köszönetet szeretnék mondani Domnak, amiért megismertetett Michael Connelly munkásságával.

Külön elismerés illeti apámat, James Crawt, amiért hitt bennem. És amiért vett nekem egy laptopot, amin írhatok. Hiányzol és szeretlek! Trish

Köszönöm bátyámnak, Chucknak, hogy rendelkezésemre bocsátotta azt a csodálatos kunyhót Angelus Oaksban, ahol elkészítettem a történet első vázlatát.

Köszönöm a másik testvéremnek, Billnek, hogy a kaliforniai Redlands városában a The Gourmet Pizza Shoppe-ban ehettem. Az éhes szerzők nem írnak jól. Legalábbis én nem.

Olvasóimnak: ha Redlandsben jársz, állj meg a The Gourmet Pizza Shoppe-ban és mondd, hogy Trish küldött! Nem tudom garantálni, hogy kapsz kedvezményt, de lehet, hogy Scott meghív egy sörre.

* 1

– Ööö..., persze. Miért is ne.

Grace nem pontosan ezt akarta mondani abban a pillanatban, de egyszerűen semmi nem jutott az eszébe. Tudta, hogy később beugrik majd valami szellemes megjegyzés, de akkor már túl késő lesz.

Tipikus.

Lassan kifújta a levegőt, körülnézett a családias hangulatú étteremben, és rájött, hogy minden kissé valószerűtlennek tűnik számára. Nem olyanformán, mint Dali híres olvadó órái. Ez még mindig a való élet volt... csak minden kicsit élesebbnek tűnt. Mint amikor a filmekben túloznak a hatás kedvéért.

A bal oldali asztalnál egy 70-es éveiben járó férfi és nő ült, épp kellemes beszélgetést folytattak közelgő hajóútjukról. Édes látvány volt, ahogy kéz a kézben tervezgettek.

Az anya és az apa a túloldalon lévő nagy asztalnál épp azon nevetett, amit a kisfiuk mondott. Grace nézte, ahogy az apa kinyújtja kezét, és szeretettel megborzolja a gyermek haját.

Egy pincérnő meleg étellel a kezében haladt el mellettük. Letette a tányérokat néhány tinédzser elé az asztalra, ami Grace-szel szemben volt, – az Ő háta mögött.

Ő. A férfi, aki a férje volt az elmúlt 22 évben. Két tinédzser lányuk apja. Ő.

Látta, hogy mozog a szája, és rádöbbent, hogy épp tőle kérdezett valamit.

– Hogy mi?

– Jól vagy? – ismételte.

– Azt hiszem, igen.

Valójában tompának és zsibbadtnak érezte magát.

Éppen akkor lépett az asztalhoz a pincérnőjük, és megkérdezte, hogy kérnek-e még kávét.

– Uh, persze.

Grace nem igazán kért kávét, de képtelen volt bármi mást mondani.

– Mindjárt visszajövök egy friss kancsóval – válaszolta a pincérnő, majd megindult a konyha felé, hangos rágócsattogtatás közepette, begyűjtve az otthagyott tányérokat, ahogy elhaladt az üres asztalok mellett.

Grace ismét Jonathonra nézett, és észrevette, hogy az szánakozó arccal figyeli őt. Hirtelen valami mást is érzett, nem csak az üres zsibbadást; érezte, hogy valami irritációhoz hasonló keríti hatalmába. Talán – IGEN – a harag.

Hogy merészeli azt tettetni, hogy törődik vele?! Hogy merészel együttérzést színlelni?! Ami azt illeti, hogy merészel még egyáltalán levegőt venni?! Grace eljátszott a gondolattal, hogy a férfit arcul önti egy pohár vízzel, és kiviharzik az étteremből. Akárcsak a filmekben.

Aztán mély lélegzetet vett, és megállapította, hogy ez talán nem lenne túl okos döntés.

Nem több, mint egy perccel ezelőtt (egészen biztos volt benne, hogy csak egy perc telt el azóta) Jonathon közölte vele, hogy szerinte itt az idő, hogy külön utakon folytassák.

Külön utakon? Mármint válás?

– Igen. Szerintem ez a megfelelő időpont.

Megfelelő mihez képest?

Egy órával ezelőtt még új házakat néztek, ahova elköltözhetnének. A múlt héten ért haza a 14 éves „kicsikéjük” egy kéthetes kínai (mert ugye, hova máshova?) turnéról a karate csapatával, ami alatt Grace majd megőrült az aggodalomtól.

Holnapra tűzték ki az apja angiográfiás vizsgálatát. És – ja, igen – tegnapelőtt volt egy születésnapja is.

Valóban... ez csakis a tökéletes időpont lehet.

Mindezidáig, mikor a házasságuk során párszor Jonathon felhozta a válást, Grace mindig elvonszolta magával házassági tanácsadásra. Egy ideig jobban alakultak köztük a dolgok, szinte mintha boldogok lennének.

De jelenleg egyszerűen már nem volt több ereje harcolni.

– Miért is ne?!

Igazából nem volt dühös... nem igazán. Inkább csak össze volt zavarodva.

Nem pont most néztek meg egy új házat az ingatlanügynökükkel? Miért akart Jonathon háznézőbe menni, ha válni akar? Mostanában nem is veszekedtek. Ami azt illeti, a dolgok épp megnyugodni látszottak. Akkor minek a válás?

– Kicsim, jól vagy?

Kicsim?

Tényleg „kicsimnek” szólította?!? A helyzet kezdett egyre irreálisabbá válni.

– I-i-igen, azt hiszem.

– Te sírsz.

– Tényleg?

– Igen.

Miközben egy szalvétával megtörölte az arcát, a pincérnő megállt az asztalnál a friss kávéval. Grace-re pillantott, összevonta ceruzával kihúzott szemöldökét és Jonathonra nézett.

Jonathon vállat vont, és olyan „Mit lehet tenni?... Hát... nők, ugye...” vigyort villantott rá.

A pincérnő erre a homlokát is összeráncolta, miközben még mindig szorgalmasan kérődzött a rágón. Ez a reakció tulajdonképpen egész jól esett Gracenek; mintha valaki az ő oldalán is állna.

Oldalak. Ó, az ég szerelmére! Mostantól mindig oldalak lesznek.

Miután a pincérnő odébbállt, Jonathon egy összehajtott papírlapot húzott elő a zsebéből, és elkezdte felolvasni.

* Kitaláltam, hogy hogyan oldjuk meg a gyerektartást. Segítek a lányoknak az egyetemben is. Természetesen szeretném, ha az egyetemmel kapcsolatban enyém lenne az utolsó szó. – semleges hangnemben folytatta a beszélgetést.

*

Egyetem? Gyerektartás? Nem kellene először arról beszélniük, hogy mi romlott el közöttük? Most nem egy érzelmi katarzisnak kellene következnie?

Grace szeme ismét az éttermet pásztázta. Aztán beugrott. Hát persze!

Visszanézett Jonathonra és rájött, hogy a férfi félt, hogy feldúlt lesz, és jelenetet rendez. Ezért választotta az éttermet egy privát beszélgetés helyett.

Nyilvánvalóan azt gondolta, hogy sosem tenne ilyet egy nyilvános helyen. Grace felsóhajtott. Igaza volt. Végül is elég jól ismerte. „Miért is ne.”

– Szóval, rendben van ez így?

Nem igazán.

– Persze.

A papírdarabért nyúlt, amelyet mérnöki stílusú nyomtatott betűkkel írtak, egyenletesen elrendezett oszlopokkal és számokkal. Te jó ég, még táblázat formába is rakta! És most választ akar.

Grace tudta, hogy szereznie kellene egy ügyvédet. Tudta, hogy most nem kellene döntést hoznia. Tudta, hogy minden egyes fillérért meg kellene harcolnia.

Azt is tudta, hogy ebből semmit sem fog megtenni. Ő egyszerűen csak nem ilyen. Még arra is gondolt, hogy talán valahogy ez az ő hibája. Biztos volt benne, hogy ha vékonyabb, fiatalabb, atlétikusabb lenne... ha egyszerűen JOBB lenne, akkor most ez nem történne meg.

Más házasságokban talán nincsenek nehéz időszakok? Mi történt az egészségben és betegségben résszel? Nem kellene jóban és rosszban kitartaniuk egymás mellett?

Nyilvánvalóan nem mindenki gondolja így.

Aztán Gracenek egy olyan gondolata támadt, amibe belesajdult a szíve.

– Valaki más van a dologban? – kérdezte megtorpanva.

– Nem – úgy tűnt, Jonathon igazat mond. – Neked van valakid?

Micsoda? Mégis miről beszél? Nem ő az, aki válni akar.

Hihetetlen.

Jonathon visszatért a papíron szereplő számadatokhoz, és miközben tovább magyarázta, hogy mely tárgyakat kívánja megtartani és melyek lehetnek az övéi, Grace elméje robotpilóta üzemmódba kapcsolt. Nyilvánvalóan mindenbe beleegyezett, mivel körülbelül tíz perc alatt végeztek.

Jonathon kifizette a számlát, a szokásos módon nagyon kevés borravalót hagyva, és most az egyszer Grace nem csúsztatott hozzá még pár dollárt.

Most az egyszer nem is gondolt rá.

Épp a kijárat felé haladtak, amikor belépett az étterembe két helyi rendőr.

Ahogy Grace elsétált mellettük, az egyikük megfordult, és nézte, ahogy távozik. Észrevette a nő könnyáztatta arcát, és azon tűnődött, vajon mi történt vele.

Doug Saunders azért lépett be a rendőrséghez, hogy segítsen az embereknek. Ez a nő pedig pont úgy nézett ki, mint akire igazán ráférne a segítség. Pokoli nap volt ez Doug számára, és úgy érezte, muszáj, hogy tegyen valamit – bármit – ami jobbá teszi.

Ekkor egy nagyjából 180 centi magas, vékony, kopaszodó férfi lépett a nő mögé, és kikísérte az étteremből.

– Ismered? – kérdezte a másik rendőr átnézve Doug válla felett.

* Nem, Bill. Csak valahogy ismerősnek tűnt, ennyi.

– Látod, Doug, öreg cimbora, – öklözött bele Doug vállába – egy ilyen nővel kellene randiznod! Nem az olyan szőke cicababákkal, akikkel együtt lógsz.

– A szerelmi életem nem téma!

Doug lerakta a sapkáját a pultra.

– Mióta nem? – kérdezte Bill, ahogy leült a bárszékre.

– Mostantól.

Doug és barátja, Bill vigyorogva emelték fel az étlapot, és belekortyoltak a kávéjukba, amit a pincérnő automatikusan eléjük tett. Az ismeretlen nő könnyáztatta arcának képét Doug elméje egy hátsó részébe raktározta.

Amikor Grace és Jonathon kiléptek az étteremből, és kisétáltak az vakító napsütésbe, Grace biztos volt benne, hogy már csak pár perc van hátra, és teljesen szétzuhan.

Átkozott legyen, ha hagyja, hogy Jonathon lássa, mekkora fájdalmat okozott neki. Valamiért a büszkesége most sokkal fontosabb volt.

– Van néhány dolog, amit még be kell fejeznem az osztályban. Ki tudnál tenni az iskolánál? Majd valaki hazavisz.

Egészen biztos volt benne, hogy a hangja nem árult el semmit.

– Rendben. Biztos, hogy jól vagy?

Egészen úgy hangzott, mintha tényleg törődne vele. Ja, persze.

Az iskoláig vezető út csendben telt. Jonathon folyamatosan rejtett pillantásokat vetett Grace-re, de semmit sem tudott kiolvasni az arckifejezéséből.

Kitette őt az iskola előtt, Grace pedig hátra sem nézve elindult az osztályterembe. Hála istennek, senki más nem volt a közelben. Nem volt benne biztos, hogy most le tudott volna folytatni egy normális beszélgetést.

Észrevétlenül besétált az osztályterembe, és bezárta maga mögött az ajtót. Ahogy az asztalához lépdelt, lábait olyan merevnek és törékenynek érezte, mintha öreg, száraz faágakon lépkedne. Lassan, kimért léptekkel közeledett, majd beleereszkedett a székébe, ügyelve a mozdulataira, mert attól félt, ha gyorsabban mozog, összeomlik.

Úgy tűnt, hogy a lassú mozgás volt a ragasztó, amely most összetartotta őt, és ha ez kellett a túléléshez, akkor a lehető leglassabban haladt.

Az íróasztalánál ült, fejét a kezeiben pihentette, miközben elméje az elmúlt huszon-akárhány éven merengett, különböző eseményeket érintve, mintha csak egy fényképalbumot lapozgatna. Hol romlott el minden?

Gracenek eszébe jutott, amikor először találkozott Jonathonnal. Azonnal beleszeretett, amikor a férfi egyenesen megkérdezte tőle, hogy van-e valakije. Olyan magabiztosnak tűnt. Amikor Grace azt felelte: „Nem. Senki.” – akkor rögtön rákérdezett, hogy tetszik-e neki.

Grace azt hitte, hogy a férfi közvetlensége őszinteséget jelent. Ez így is volt, de egyben a romantika hiányára is utalt. A férfi figyelme azonban olyan gyorsan levette a lábáról, hogy nem vette észre azokat az apró jeleket, amelyek valójában a nagyobb dolgokra engedtek következtetni.

Jonathon nem volt rossz ember. Csak NAGYON praktikus. Nem vesztegette az időt szavakra. Olyan szavakra, mint például a „szeretlek”. De ha Grace őszinte lett volna önmagához, rájött volna, hogy ő az a típusú nő, akinek szüksége volt rájuk.

Mint ahogy szeretetre is szüksége volt. És nem csak akkor, amikor Jonathon szexelni akart. Hallani akarta, hogy szép, vagy legalább csinos. Eszébe jutott, hogy milyen örömmel pillantott fel férjére, miután megszülte a második lányukat. Arra számított, hogy valami olyasmit mond majd neki, hogy „köszönöm ezt a szép babát” vagy „csak úgy ragyogsz.”

Ehelyett annyit mondott, hogy ráférne egy alapos hajmosás.

És mivel Grace őszinte volt magához, rájött, hogy a férfi egyszer sem próbálta meggyőzni őt arról, hogy más, mint aki. Arra is rájött, hogy valamiféle fantáziát dédelgetett magában, hogy majd érte megváltozik. Amikor azonban ez nem történt meg, azt gondolta, hogy nem szereti őt; pedig ez nem volt igaz.

Grace úgy gondolta, hogy Jonathon a maga módján szerette őt. Gondoskodott róla és a lányokról. Ő kezelte a pénzügyeket és az összes számlát. Még új otthont is vásárolt nekik. Jonathon jól beillett volna az 1950-es évek elejére. Kár, hogy ő nem Donna Reed.

Grace valójában nem egy csupa érzelem fickóra vágyott, aki „kapcsolatban áll a belső női énjével.” Szerette, ha egy férfi valóban férfi. Csak nem akarta úgy érezni, hogy könyörögnie kell a figyelemért és a szeretetért.

Nem volt biztos benne, hogy mióta ült már ott, amikor az ajtó kinyílt és tanársegédje, Tess lépett a terembe.

– Hogy ment a házvadászat? Megtaláltátok a tökéletes helyet? Nem számítottam rá, hogy ma még találkozunk.

Tess rá sem nézve Grace-re folyamatosan jártatta a száját, miközben egy garmada iskolai eszközt borított az öléből a legközelebbi íróasztalra.

Voltak köztük színes ceruzák, vonalas papírok, rajzlapok, valamint egy új 3 lyukú lyukasztó is. Az előzőt – ahogy ez félévente legalább egyszer lenni szokott – valaki tönkretette, amikor egyszerre túl sok papírt próbált kilyukasztani.

– Hogy tetszett Jonathonnak a ház? Ez jobb volt, mint az előző?

Tess mosolyogva fordult Grace felé. Egy másodperc leforgása alatt azonban a mosolyt enyhe rémület váltotta fel.

– Jól vagy? – Tess Grace mellé sietett.

Grace majdnem elnevette magát. Hányszor hallotta ezt a kérdést az elmúlt órában? Tisztában volt vele, hogy Tess valóban aggódik, de még nem érezte úgy, hogy képes lenne beszélni róla. Még abban sem volt biztos, hogy mit gondol erről az egészről.

– Jól vagyok, Tess. Csak... kezd migrénem lenni.

Grace megdörzsölte a jobb halántékát, hogy úgy tűnjön, valóban a feje fáj, és nem a szíve.

– Akkor miért nem mész haza? Átveszem a mai napot. Ami azt illeti, vedd ki a hétfőt is. Csak annyit kell tennünk, hogy előkészítjük az osztálytermet a nyári iskolára. Egyedül is meg tudom csinálni. Már átnéztük a terveket, és tudom, mit hogyan képzeltél el.

Gracenek nem okozott gondot rábízni az osztály díszítését Tessre. Tulajdonképpen Tess már akkor tele volt új ötletekkel, mikor tanársegédként mellé került. Tessben megvolt a tanári ösztön, és Grace szerencsésnek tartotta magát, hogy a mentorának választották.

– Igazad van, Tess. Köszi. Megyek is.

Grace felkapta a táskáját, megbizonyosodott róla, hogy nála van a telefonja, majd távozott. Elhagyta az épületet, mielőtt még eszébe jutott volna, hogy nincs ott az autója.

Az isten szerelmére! Mi jöhet még? Az iskola járdáján állt és érezte, ahogy perzseli a nap a vállát, miközben fontolgatta, hogy mitévő legyen. A könnyeivel küszködve fejben átlapozta a lehetőségeket. Nem akarta felhívni Jonathont. Egyszerűen csak nem tudott szembenézni vele – még nem. A lányok elfoglaltak voltak, ezért nem akarta felhívni őket. Otthon voltak és épp csomagoltak, hogy a nagyszülőknél töltsék az éjszakát.

Apa! Sóhajtott fel Grace, és kis híján engedett az elsöprő érzelmi hullámnak.

Apjára gondolva egész testét átjárta a szomorúság.

Holnap van az apja angiográfiás vizsgálata, és ő beleegyezett, hogy elviszi őt és Anyát a kórházba. Grace megingott ennek az érzelmi szakadéknak a szélén, amely könnyen az önsajnálat lavinájává válhat.

Nem – csak most ne. Grace valahonnan mélyről előszedte végső erőtartalékait, és úgy döntött, hogy még kicsit várnia kell, mielőtt szétesik. A válás nem holnap lesz. Még nem KELL elköltöznie. Apa és a család többi tagja most az első.

Végül is drámatanár volt sokéves színészi tapasztalattal és improvizációs gyakorlatokkal a háta mögött.

Csak játszd el Scarlett O’Hara-t!

Erre majd holnap gondolok!

Grace vett egy mély lélegzetet, visszament az osztályterembe, és a „fejfájásra” hivatkozva megkérdezte Tesst, hogy haza tudná-e őt vinni.

Rosszul érezte magát a hazugság miatt, de elhatározta, hogy megtesz mindent, amit meg kell tennie, hogy átvészelje a következő napokat. Nem csak a szülei kedvéért, hanem a lányaiért is.

A lányok.

Hogyan mondja el a lányoknak?

Várjunk egy percet. Csak egy pillanat. Ennek nem kell most megtörténnie. Most még senkinek sem kell megtudnia. Elég stressz van így is az apja kezelése körül. Ez még várhat.

Várhat, amíg Grace gondoskodik a családjáról.

Tess kirakta őt a háza előtt, Grace pedig már a sokadik alkalommal mondott köszönetet neki.

– Hívj fel! – integetett Tess, miközben elhajtott.

Grace vett egy újabb mély lélegzetet. Legalább ma sok oxigénhez jutott. Kissé szédülten motyogta az orra alatt: „éééés csapó.” Kis kuncogás tört ki belőle, amit rögtön el is nyomott. Olyan könnyű lenne itt összeomlani a tornácon, és egy komplett hisztériás rohamot kapni. Ehelyett ismét összeszedte magát, mosolyt erőltetett az arcára, és kinyitotta a bejárati ajtót.

– Lányok! Megjöttem! – kiáltotta, és már hallotta is, ahogy a lányok az emeleten futkosnak.

Cate az emeleti korlátra hajolva kiáltott le:

– Szia Anya! Mikor akarsz indulni?

– Ó, még van pár óránk, édesem. Még be sem pakoltam. Ha ötig várunk, akkor a 91-es autópályán elkerülhetjük a dugót.

Grace maga is meglepődött, hogy mennyire normálisnak hangzott.

– Szia, Anya! – Kristy feje jelent meg Cate mellett. – Van hely az autóban a gördeszkámnak?

– Természetesen, drágám! Ha akarod, még a biciklidet is elvihetjük.

Kristy nagyon jó volt minden atlétikai dologban.

– Nem kell. Nem leszünk olyan sokáig. De azért köszi. Cate és Kristy eltűntek a szobájukban, hogy befejezzék a csomagolást.

Grace betévedt a konyhába, a makulátlan fehér konyhába, és kinyitotta a hűtőszekrény ajtaját. Jó érzés volt, ahogy a hideg levegő az arcához ért. Kivett egy üveg szűrt vizet, talált egy poharat, megtöltötte jégkockákkal, majd ráöntötte a vizet.

Magával vitte a poharat a tiszta, fehér nappaliba, majd leült a fehér bőr kanapéra.

Grace valójában több színt szeretett volna vinni az otthonába, de Jonathon teljesen fehéret akart. „Minimalistának” tartotta. Grace pedig unalmasnak. A ház dekorációjával kapcsolatban azonban mindig Jonathoné volt az utolsó szó, főleg azért, mert Grace nem akart vitatkozni.

Állandóan úgy érezte, hogy veszít pár IQ-pontot minden Jonathonnal folytatott vita után. Mikor azt gondolta, hogy valaminek értelme van, Jonathon meggyőzte őt az ellenkezőjéről; a vita végére pedig teljesen összezavarodott.

Grace felsóhajtott, miközben belekortyolt a vízbe. Nos, hát... Lehet, hogy miután szerez magának egy saját lakást, kicsit feldobja azt. Mindenképpen több színt és formát visz majd bele. És lesz néhány kép is a falon.

Jonathon csak az emeleti folyosó egyik falára engedte, hogy képeket rakjon. Grace azonban hosszas győzködés után legalább azt elérte, hogy Jonathon beleegyezzen, hogy a lányok a szobájukat úgy rendezzék be, ahogyan csak szeretnék. Az egyetlen kikötése az volt, hogy „csak fehér festék” lehet a falakon, és „semmi szög.”

Úgyhogy Grace elvitte a lányokat vásárolni, és találtak egy rakás plakátot, amelyek a fal minden négyzetcentiméterét lefedték, mérföldes ragasztócsíkokkal rögzítve.

A lányoknak élénk színű ágytakaróik, párnáik és kis szőnyegeik voltak, amelyek feldobták a világos bézs színű berber padlószőnyeget, amely a ház padlójának nagyrészét borította.

A többi padló világos fából és fehér járólapból készült. Tiszta, de egyáltalán nem inspiráló.

– Mikor változtam meg ennyire?

Grace megpróbált visszaemlékezni, hogy a változás lassan zajlott, vagy egyik napról a másikra. Mivel drámatanár volt, Grace minden volt, csak épp visszafogott nem. Az isten szerelmére, hiszen hastáncolni szokott a reneszánsz vásáron! Szerette a színeket a ruhatárában és a környezetében is. Régen rengeteg ékszere volt. Rubin születéskőből készült gyűrűje és gyöngy nyaklánca az ékszerdobozában hevertek összekeveredve a jelmezekhez használt bizsuk hatalmas választékával. Nem érdekelte őt, hogy az ékszerek valódik voltak vagy sem. Imádta a fényes és művészi dolgokat.

Most ékszergyűjteménye csupán egy pár gyöngy és arany beszúrósfülbevalóból, a jegygyűrűjéből és nagymamája negyed karátos gyémánt nyakláncából állt. Sokkal inkább összhangban volt azzal, amit Jonathon jónak talált.

Cipői is sokkal konzervatívabbak lettek. Grace egy pár strasszos szegecses táncos cipőt tartott a szekrénye hátsó részében, és néha kihúzta és felvette, csak azért, hogy megnézze, még mindig jó-e rá. Balettcipőjét Catenek, kollekciójának többi részét pedig a Jóakarat szervezetnek ajándékozta, amikor beköltöztek ebbe a házba.

Jonathon nem akarta, hogy dobozokkal és cipőkkel legyen tele a szekrény. Nem számít, hogy külön szekrényük volt, és Grace részébe bele sem kellett néznie.

„A rendezetlen ház rendezetlen elmét jelent.”

Grace nagyot sóhajtott. Igen, határozottan több az oxigén.

Megitta a vizet, és visszavitte a poharat a konyhába, ahol a beépített mosogatógép felső részébe tette.

Fogott egy papírtörlőt, és letörölte a pultot – akár szükség volt rá, akár nem, – majd felment az emeletre, hogy összepakoljon az útra. Remélte, hogy ő és a lányok eltűnnek, mielőtt Jonathon hazaér.

* 2

Doug csütörtök reggele úgy indult, mint rendesen.

Túl korán.

Miután lenyomta a vekker gombját, a hátára gurult, és a plafont bámulta.

Előző este volt a második randevúja Janettel, a gyönyörű megyei ügyésznővel, akivel néhány hete találkozott a bíróságon, amikor tanúskodott az egyik tavaly letartóztatott férfi tárgyalásán.

Doug örült, hogy a nő megnyerte az ügyet. Azt a bizonyos bűnözőt nagyon hosszú időre leültették. A fickó viszonylag kisstílű embercsempész volt. Hála istennek, a sérült életek száma, ami a lelkén száradt több tucat, nem pedig több száz volt.

Doug részese volt annak a rajtaütésnek, amely során elfogták. Bár az áldozatok lelki sérülései számottevőek voltak, szerencsére haláleset még nem történt.

Dougnak ez volt a legnagyobb félelme zsaruként. Hogy nem tudja időben megmenteni valaki életét. Hogy a végén a rosszfiú nyer. Nem önmagát féltette. Tisztában volt vele, hogy nap mint nap kockáztatja az életét.

Azt viszont sosem tudná elviselni, hogy munkája során kudarcot valljon, és ezért egy ártatlan civilnek kelljen meghalnia. Mint a legtöbb rendőr, ő is rettegett ettől a lehetőségtől.

Kikecmergett az ágyból, és kinyújtóztatta szikár tagjait, majd pár törzskörzéssel bejáratta a derekát és becammogott a fürdőszobába. Forróra állította a zuhany hőmérsékletét, és a zuhanyrózsa alá lépett.

Gondolatai a tegnap esti randevúja felé fordultak.

Kedvelte Janetet. Intelligens volt és egyenesen gyönyörű. De nem volt köztük semmi szikra.

Az évek során Doug egyszerűen nem talált senkit, aki mellett képes lett volna elköteleződni. Párszor érzett valódi szenvedélyt, de sosem volt szerelmes. Janet is csak egy volt a sorban.

Azon töprengett, fog-e valaha is többet érezni, mint a testi vonzalmat bármely nő iránt. Remélte, hogy igen.

Gondolatai saját akaratukból arra a területre kalandoztak, hogy „mi lehet a baj vele, amiért nem tudja elkötelezni magát”.

Ez egy feneketlen kút volt, ahonnan soha nem származott hasznos válasz.

Miután felöltözött, Doug morózus hangulatban indult el dolgozni.

A napja akkor sem javult, amikor megérkezett a rendőrörsre. Általában jól kijött a többi tiszttel, azonban az új őrmesterben volt valami, amitől felállt a hátán a szőr. Kívülről a fickó jónak tűnt. Kicsit túl precíz Doug ízlésének, de még mindig jobb, mintha hanyag lenne.

Talán az volt a baj, ahogy beszélt – állandóan fontoskodott. Vagy talán az, hogy minden haja szála tökéletesen állt. De persze az is lehet, hogy csupán a tény, hogy egy seggfej volt. Igen. Ennyi. És most, hogy Dougnak sikerült ezt megállapítania, máris jobban érezte magát.

Egészen addig, amíg az őrmester meg nem szólította.

– Saunders!

Doug megállt a folyosón, és két lépést tett hátra a nyitott irodaajtóig.

– Uram?

– Jöjjön be. Jöjjön be.

Egy újabb rossz pont; a fickó állandóan ismételgette magát.

– Igen, uram.

Doug a makulátlan íróasztal előtt állt és várta, hogy az őrmester megszólaljon.

– Doug, kommunikációs gondunk akadt?

Az őrmester kezei összekulcsolva pihentek az íróasztal közepén.

– Hogy mondja, uram?

Doug megpróbálta leplezni a türelmetlenségét. Csak az Isten tudja, hogy ezúttal mi bosszantotta fel az őrmestert.

– Kommunikáció. Kettőnk közt. Hiányzik.

Úgy tűnt, hogy az őrmester képtelen teljes mondatokban beszélni.

– Hogy érti, uram? – Doug próbált semlegesnek tűnni.

– Nyomtatványok?

Egyetlen felhúzott szemöldök kísérte ezt az utolsó kérdést. A szemöldök íve gyanúsan rendezett volt, ki volt szedve, vagy esetleg gyantázva.

– Nyomtatványok, uram? – Doug ezen a ponton teljesen elvesztette a fonalat.

– Nyomtatványok. Igénylőlapok, hogy egészen pontosak legyünk.

Isten ments, hogy pontatlanok legyünk.

– Uram, egy kicsit elvesztettem a fonalat. Kérem, frissítse fel az emlékezetem.

Doug remélte, hogy a szája körüli fintor apró mosolyként fog mutatkozni.

Nem volt ilyen szerencséje.

– Ne játssza a hülyét, Saunders. Átlátok magán.

Az őrmester nyilván tudott valamit, amit Doug nem.

– Uram, nem okosodni próbálok. Tényleg nem tudom, hogy miről beszél.

Doug megpróbált egy kis komolyságot a hangjába és a viselkedésébe csempészni.

Ez látszólag bevált, mivel az őrmester magyarázkodni kezdett. Úgy tűnik, Doug elmulasztotta kitölteni a számtalan szükséges nyomtatvány egyikét. Míg az őrmester hátborzongató pontossággal részletezte a nyomtatványt, Doug gondolatai kissé elkalandoztak.

Találkozója volt ma Jorge Moralesszel, egy fiatal férfival, aki beépített ügynökként dolgozott az egyik helyi bandában. Tavaly, amikor Jorge megpróbálta elhagyni a bandát, durván összeverték, és kis híján megölték. Fájdalmas és borzalmas felépülése után Jorge úgy döntött, hogy bosszút áll.

Bár a terve veszélyes, de egyben nagyszerű is volt. Továbbra is a banda „tagja” maradt, hogy információkat szerezzen a kábítószer ügyletekről, hogy a vezetőket rács mögé dughassák.

Mivel pár haláleset is összefüggésbe hozható volt velük, jó esély volt rá, hogy egy életre lecsukják őket.

Doug visszatért a jelenbe, és ráeszmélt, hogy senki sem beszél. Az őrmester arckifejezése alapján már jó ideje.

– Világos, Saunders?

– Mint a nap, uram. Van még valami?

– Nem. Ez van, ezt kell szeretni.

Doug összerezzent. Senki sem szerette ezt a közhelyes kifejezést. És nincs olyan ember, aki gyakrabban használta volna, mint az őrmester.

– Elmehet.

Ezzel Doug elindult kifelé az ajtón, a folyosón át az öltözőbe. Micsoda seggfej. Lehet ez a nap még ennél is rosszabb?

Természetesen igen.

Dougnak egy belvárosi parkolóban kellett találkoznia Jorgeval. 45 perc várakozás után borzalmas érzés kerítette hatalmába. Úgy érezte, hogy valami nagyon rossz történt. Visszaindult a rendőrségre, és megkérte az egyik kétnyelvű tisztet, hogy hívja fel Jorget és ellenőrizze, hogy jól van-e.

Crystal tekintetéből Doug azonnal tudta, hogy valami NAGYON rossz történt.

– Sajnálom, Doug. A nagynénje volt az. Jorge kórházban van. Tegnap este meglőtték. Az intenzív osztályon fekszik.

Doug azonnal indult, ismét megfeledkezve a nyomtatványokról, és már úton is volt a Chapman Kórházba. Amikor a lift ajtaja kinyílt az intenzív osztály emeletén, Doug Armandóval találta szembe magát, aki annak a bandának a vezére, amelynek Jorge is a tagja volt.

Felismerték egymást, de szó nélkül elhaladtak egymás mellett. Doug kilépett a liftből a folyosóra, a bandavezér pedig belépett a liftbe.

A szemkontaktust végig fenntartották, miközben a lift ajtaja bezárult. Közvetlenül az ajtók összecsukódása előtt Doug még látta Armando középső ujját a levegőbe emelkedni. Doug a fejét csóválva azt gondolta magában, hogy íme, valaki ismét arra utal, hogy ő a legjobb. Kár, hogy folyamatosan a rossz ujjal mutatják.

Nos, ez van. Doug megfordult, és egyenesen a nővérpulthoz ment megkérdezni, hogy a folyosó melyik részén találja Jorge-t. Emily, Doug egyik volt barátnője mosolyogva mutatott a folyosó végére.

Csendesen odasétált, és elhúzta a függöny sarkát, hogy megbizonyosodjon róla, más látogatók nincsenek a szobában. Amikor látta, hogy minden tiszta, Jorge ágya mellé lépett.

Úgy tűnt, a férfi alszik. A szája kissé nyitva volt, a feje pedig a másik oldalra dőlt. Közelebb lépve Doug érezte, hogy feláll a szőr a tarkóján. A monitort kikapcsolták. Jorge nem lélegzett. Az oldalából pedig egy tízcentis kés állt ki, amelyet egy szétterülő vörös folt vett körül.

Doug azonnal nővérért kiáltott. A függönyt másodpercek alatt félretolták, csakúgy, mint Dougot, és három ember azonnal elkezdte Jorge újraélesztését.

CPR – intubáció – három egység csoportazonos vér. Atropin, lidokain, epinefrin, kalcium-hidrogén-karbonát és még több adrenalin az infúziós csőbe injekciózva.

– 200 joule! … 250… 300… 350 ... Az orvos hősiesen próbálta visszahozni Jorge pulzusát, de eredménytelenül. Doug összerezzent, és nyelt egy nagyot. Mindenütt vér volt. Összeszorította az állát, és megpróbálta bent tartani a reggelijét.

Az örökkévalóságnak tűnő döbbenetes káosz után az ügyeletes orvos felsóhajtott, lehúzta latex kesztyűjét, majd a földre dobta; a halál beálltát reggel 9:44-kor állapították meg.

Igen, a nap határozottan rosszabbra fordult.

* 3

– Még csak egy hét telt el, és máris egy tipikus elvált család gyerekének érzem magam! – nyögte Cate, mikor becsusszant anyja 8 éves kisautójának első ülésére.

Grace elrejtette a bűntudat fintorát.

Idősebb lányuk, Cate igyekezett a lehető legjobbat kihozni a helyzetből. Az biztos, hogy nem örült neki, de úgy tűnt, elhatározta, hogy nem nehezíti meg másnak sem.

Jonathon épp az imént hajtott be a kapu előtti macskaköves területre, a tökéletesen megtervezett irvine-i házuk portáján. Cate is vele volt, Grace pedig épp menni készült. Ő és a lányok boltba indultak.

Miután Cate kiszállt az autóból, Jonathon behajtott mellettük a kapuval elzárt lakónegyedbe, anélkül, hogy akár egy pillantást is vetett volna Grace-re. Egy apró intés vagy udvarias megjegyzés nélkül.

Hát, rendben – gondolta magában Grace. Nem volt biztos benne, hogy egy ilyen helyzetben mennyire kellene szívélyeskednie. Érzelmei manapság olyanok voltak, mint egy hullámvasút, és néha maga is meglepődött, hogy mi minden hagyja el a száját. Nem is beszélve azokról a gondolatokról, amelyek a fejében cikáztak.

Ahogy Grace kihajtott a kapun, gondolatban visszatért hét évvel azelőttre, mikor beköltöztek a házba.

Jonathon már azelőtt megvásárolta a második házat, ami az új lakónegyedben kapható volt, mielőtt megépítették. Rendszeresen megálltak itt a lányokkal, hogy megnézzék, ahogy épül az új otthonuk. Még egy időkapszulát is készítettek, mindegyikük kis jegyzetével, egy családi képpel, valamint a lányok néhány csecsebecséjével, és még az építkezés befejezése előtt a ház egyik falába tették. Ez a ház kétségkívül az ő álomotthonuk volt. Egy tökéletes Orange megyei környéken. Mintha mindez egy másik életben történt volna. Most kicsit túl Stepfordosnak tűnt Grace számára.

– Anya?

– Tessék?

– Azt kérdeztem, hogy nem kellene-e felvennünk Kristyt? A dodzsóban van.

– Ó, jaj dehogynem! Köszi. Majdnem elfelejtettem.

Grace gyorsan balra kanyarodott a következő utcán.

– Anya? Jól vagy?

Te jó ég, hányszor hallotta ezt a kérdést az elmúlt tíz napban.

Szerette volna azt mondani, hogy „Nem, nem igazán. Ami azt illeti egy idegroncs vagyok. Kezdek szétcsúszni és szívesen megütnék valamit!” Valójában nem valamit, hanem valaKIT – akinek a neve J-vel kezdődik.

Ehelyett rámosolygott a lányára, és csak annyit mondott:

– Igen, csak egy kicsit fáradt vagyok. Még jó, hogy itt vagy te nekem, hogy emlékeztess.

Grace Cate tekintetéből tudta, hogy nem hisz neki, de legalább nem nyaggatta további kérdésekkel.