Kiadta a Pesti Kalligram Kft., Budapest, 2020.
Elektronikus kiadás.

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Tóth-Czifra Júlia
Borítóterv Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Copyright © Solymosi Bálint, 2019

ISBN 978 963 468 202 8

Nincsenek itt azok a szemek
Szemek itt nincsenek
E völgyben, hol csillagok haldokolnak
Ebben az üres völgyben
Elveszett országaink törött állkapcsa ez

Ez a végső találkozóhely
Egymás felé tapogatózunk
És kerüljük a szót
Összegyűlve a megdagadt folyó e partján

Látástalan, amíg
A szemek újra felragyognak
Mint örök csillag
Százlevelű rózsa
A halál homályországában
Nincs más reménye
Az üreseknek.

T. S. ELIOT: Az üresek (IV)
(Vas István fordítása

Házasodj meg, meg fogod bánni; ne házasodj meg, azt is meg fogod bánni; házasodj vagy ne házasodj, mindkettőt meg fogod bánni; vagy megházasodsz, vagy nem, mindkettőt megbánod. Nevess a világ ostobaságain, meg fogod bánni; sirasd el, azt is meg fogod bánni; nevess a világ ostobaságain vagy sirasd el, mindkettőt meg fogod bánni; vagy nevetsz a világ ostobaságain, vagy elsiratod őket, mindkettőt megbánod. Bízzál egy lányban, meg fogod bánni; ne bízzál benne, azt is meg fogod bánni; bízzál egy lányban vagy ne bízzál benne, mindkettőt meg fogod bánni; vagy bízol egy lányban, vagy nem, mindkettőt meg fogod bánni. Akaszd fel magad, meg fogod bánni; ne akaszd fel magad, azt is meg fogod bánni; akaszd fel magad vagy ne akaszd fel magad, mindkettőt meg fogod bánni; vagy felakasztod magad, vagy nem, mindkettőt meg fogod bánni.

SØREN KIERKEGAARD: Vagy-vagy
(Dani Tivadar fordítása)

Gyerünk akkor, angyalom.

TANDORI DEZSŐ

I

Elérkeztünk hát ide is; féltjük ezt a szaros (vagy másként szólva, ezt a szóra sem érdemes) életünk. Holott ahogy elejétől fogva, úgy most is, gondolta a fiú, egyetlen vágyunk, hogy mindegyre legyünk, általában véve létezzünk, egyedül, ijedelmek és hiedelmek nélkül; semmi több. Miközben az én élete – hogy folyton azt hisszük, majd valami másról lesz szó. A végén. Legalább.

Itt vagyunk hát, gondolta, hangtalanul, némán, döbbent csöndben, mert még azt sem tudjuk, miért mozdulunk, ha mozdulunk; minden fölmerülő gondolat képtelen ötlet már a következő pillanatban. Minden tárgy használhatatlanul közelinek vagy távolinak tűnik. Felfoghatatlan. Már egy ideje az ablakot nézi együgyűn, az ablakban a téli táj vértelen színei; szánalom és nevetséges nyugalom.

Hajnalodik. A fiú gyanút fog, kinyitja az ajtót, egy döglött madarat cipelt a küszöbe elé a szinte kölyök macska. Nem az övé, elrúgja vagy megsimogatja, a macska előbb vagy utóbb visszamegy hozzá. Eljátszadoznak. Zárja az ajtót előle, de nemcsak előle, mindenki és minden elől. Az ismeretlen elől. „Miután mi nem ismerünk félelmet.” Ezt hajtogatja, meggyőződését, végül is a történtek megítélésének mondatait keresve, egyre irtóztatóbb nevetésben törve ki. Majd szemlesütve folytatja a… Mit? Az életet? Az életet – mint lehunyt szemű idegen?

Mondd azt, hogy figyeltek és figyelnek ma is a tárgyak. Nincs rosszabb, tárgyak között halni meg, na és kénytelen leszel, gondolja. Gagarin!, így nevezi a macskát, Gagarin!, kiáltja bele a pirkadatba, mit tettél?!

Majd megfagytam; a teljes téli öltözékemet áttekertem egy szürke lópokróccal, mélyen homlokomba húztam sötétbarna kalapomat, a villanyrezsót a lábaim közé helyeztem és a maximumra állítottam; így bámultam az ablakot, meg ami azon túl látszott. Nem sok látszott. Az óbudai hegyekből valami; néhány csenevész bokor, ágaikon kék zúzmara és jégcsap, egy kiszáradt gyümölcsfa, fagyott sár és hólepte építkezési törmelék, a telek drótkerítésének bedőlt faoszlopai. Ennek a kis háznak az ajtaját törte rám váratlanul és kérlelhetetlenül, pont azon a szentestén, mikor szinte kitörő örömömre már minden veszni látszott, méghozzá visszavonhatatlan, a volt menyasszonyom. Mindössze néhány hét telt el az úgynevezett eltűnésem óta…; azt hittem, csak Angéla tudja, hol vagyok, de kiderült, többen tudnak a lelépésemről, mint kellene, és arról is, körülbelül merre találnának, ha eszükbe jutna megkeresni. Az egyik óbudai hegyoldalban, egy építkezési telken álló bungalóban. Nem volt miért megkeresni, csupán beugrani meg túl távolinak tűnt, ahogy magam reméltem. Nem, ez Helgát, volt menyasszonyomat egyáltalán nem zavarta.

Azt gondolnád, és ez talán érthető is, egyenes út vezet a szarkáktól a sárgaházig. Nem végeznek jó munkát a macskák itt a környéken sem, természetesen Gagarinról egy szót sem ejtve. Szétrikácsolják az agyad a szarkák, hangjukkal belopják magukat tudatod legmélyére, és hiába kívánod őket akkor már a fészkes fenébe, ott vannak; azon kapod magad, hogy a legelkeseredettebb fohászaidat, imáidat is a szarkák nyelvén üvöltöd, ki az ablakon, az ajtón, ordítasz, bele a vakvilágba. Nemcsak a szarkák és most már a te nyelved ez, hanem magáé a repülő őrnagyé is. Nem látod, pusztán a hangját hallod; figyelmeztet ilyenkor valamire, véled, mert idegesítő harsogásából semmi másra nem következtethetsz. Élsz ennek a repülő őrnagynak, vagy ahogy Angéla nevezi, ennek az „ismeretlen vállalkozónak” a kitüntető figyelmetlensége jóvoltából ebben a kis óbudai házban, és egyszer csak arra ébredsz rá, hogy a szarkák végeznek veled, nem a világ, nem te magad, és nem is az az érzet, hogy senkid nincs, legalábbis senkihez semmi közöd. Már gyerekkorodban ez az érzet gyötört, és tegyük mindjárt hozzá, tett szabaddá – nem köt senkihez semmi. Ezt láttad Erhard csókáinak szemében is. Miféle szemek! Miféle hangok! Szűz Máriám! Halál, ám ez a halál egyfajta díszmenet, egyszerre ádáz, pazar és szerény, a végső odaadás keresése, amely nem kíván nemhogy újabb területeket az élethez, hanem semmiféle területeket nem akar, magáét a halálét sem, igen – ez volna az elvárt intimitás vagy a meghittség.

Ez, mikor a végét járod; ezek a dermesztő képek tartanak fogva, tartják fogva kezed. Megint a végét járod, nem utoljára. Ami ide juttat, az nem fogható föl történésként, az lehet, mondjuk, nevetséges jelenetek sokasága, feltéve ha elszórakoztat, mert akkor, amikor…, nem volt valami szórakoztató. Azon voltál, hogy nevetni tudjál, ami arról tanúskodik, hogy az élet, úgy általában véve, ez a kísértetiesen nyomorult élet azért fölkeltette az érdeklődésed. Időnként. Mint most, föl akarod kelteni az érdeklődésed valaki iránt, ezért túlzol. Kitalálod, hogy volt benned figyelem az élet dolgai iránt; ha másként nem megy, ki kell találni azt a figyelmet, amely bonyodalmakat teremt, aztán feloldja a bonyodalmakat, ami a véget jelenti, ám egyúttal a vég késleltetését. Ezzel nem kalkuláltak a megbízóid, akik akkor és azóta is rögtön értesülni szeretnének a veled történtekről. Az úgynevezett fejleményekről. Valószínűleg csakis a fejlemények okaira és összefüggéseire lettek volna kíváncsiak egy lélek lehető legkorábbi bukását illetően. A test igen kevéssé érdekelte őket, a szellemről nem is beszélve.

Elment. Elment tegnap este Angéla. Ez az irtóztatóan életteli unokanővér! Magamra hagyott. Nem először, és nem is utoljára. Mi történt? Végül is semmi különös. Azt akarta, hogy nevessek. Nem nevettem. Nem sikerült; szerettem volna egy jót röhögni vele, akárha gyerekkorunkban; módfeletti leleményességgel általában rá bírt venni a nevetésre; feltétlen rajongással és felelősségérzettel volt irányomban, de ezúttal reménytelen vállalkozásnak bizonyult, hogy megnevettessen. Viszont udvariasságból egy másodpercre elmosolyodtam; erről azt hitte, hülyének nézem, holott egyszerűen csak azt a mondatát találtam kínosnak, hogy: „Egyszer mennyi pénzt hoznak majd a konyhára a képeid…!”

Pénzt. A konyhára. A képeim. A falon körben kartonok, temperával összemázolva, ceruzával, pasztellel, krétával összefirkálva; a hányódó szeretet csalódottságával nézek rájuk, afféle sajnálatos őrültségekre. Igen, még most is; micsoda felelőtlen ambíció!, gondolta a fiú.

Uram Isten, vigyázz a tejbekásámra!, fordul vissza a rezsó felé a fiú, amikor Angéla elhagyja a faházat, ő meg magára húzza a lópokrócot. Ám nem vigyáz.

Mondjuk, amit hallunk. Mit hallunk…?

Ott vagyunk, ahol a part szakad; nem, nem az őrület határán, a végső lehetőségek ezeregy hisztériája után vagyunk. Vagy megint egy kíméletlen elutasítás kínos és örömteli felismerésének a küszöbén; nem. Ott vagyunk csak, ahol az egekbe nőnének a költségek a csöpögő vízcsap miatt, a rossz idő, pontosabban a fagy miatt, és a gyomor embertelen bántalmai miatt; hogy nem fizetted ki a bérleti díjat, ennek ellenére szeretnél pizsamát húzni; hogy a mintás pizsama rossz jel, és az egyszínű pizsama is az, talán a szilvakék az nem, megy az érfal színéhez. Mondjuk, ahogy ráomlik kézfejedre a pizsama ujja, ahogy egy ház bontásánál a szemöldökfa rázuhant a kézfejedre; undorító, nem szeretnék ilyen öltözékben lenni soha, és tudod, nem tudsz majd mit tenni, rád húznak valami borzalmat, tán kényszerzubbonyt is, legrosszabb esetben. És ordítasz. Vagy elgondolkodsz magadban. Azon, mondjuk, hogy üvölteni kéne.

Amikor megérkezik Helga, a füsttől és a párás homálytól egy ideig nem tudom kivenni, ki ő, sőt, hogy miféle teremtmény. Tekintetemet megint a szénfalú lábasra szegezem, és benne a szénfekete rizsre. Keresztet vetek, és elmondok egy imát. Aztán azt suttogom önfeledten, mintegy a jövevény felé: „…a borzalom, …a borzalom.” És azt gondolom, arra, ami történik, ez a szó is kevésnek bizonyul majd, finomkodónak vagy becézőnek. A szoba sötét, gomolygó csöndjében meghallom végre a lány halk, mindig tárgyilagos, ám édes hangját.

Helló! Helga vagyok. Lehet, hogy jókor jöttem?

Nem, így én.

Helgát nagy valószínűséggel az unokanővérem küldte rám, legalább a szentestén legyen velem valaki, kitelik tőle.

Egy idő múlva, volt szerelem, vagy nem volt, volt gyermeki szeretet, vagy nem volt, beállnak a karácsonyi ajándékozások, élethossziglan. Barátnőd, mondjuk, pulóvereid és sálaid köti, anyád veszi továbbra is alsónadrágjaid, zoknijaid; időt vesztegetni arra, hogy változzon az összeállítás, teljességgel fölösleges; holott anyád ízlésében meg lehet bízni; nincs neki. Könnyűszerrel rá lehetett venni, már tizenhat éves korod előtt is, hogy ilyen és ilyen, de mindenképp szörnyűséges cuccokban járjál, hisz neked se volt eredetileg ízlésed; hanem a kordivat…! A leglehetetlenebb és legelképesztőbb változata. Az kell.

Angélának, az unokanővérednek, aki az ámulatosan örömtelen gyerekkori napjaidba fáradhatatlanul hordta játékötleteivel a vidámságot, a borzongást, potyára, persze, tetszettek a hippik, és tetszett neki Che Guevara, anélkül hogy elragadtatta volna magát akár egy pillanatra is, és anélkül hogy látszódott volna életén, életszemléletén, viselkedésén, öltözékén; védték őt a városias, polgári megszokásai. A hippiket nem igazán szenvedhetted, mégis, ’75 tavasza lehetett, amikor varrattál vele két bő szárú gatyát és egy rövid derekú műbőr dzsekit, a nadrágokat fehér meg sárga csíkos, égszínkék bútorhuzat anyagából, illetve napkorongokból mélybíbor alapon. Nem nagyon hordtad aztán ezeket, mert folyton vakaróznod kellett bennük. Ehhez hasonló, de sokkalta szelídebb és finomabb darabokban áll melletted Naszi meg Molli, protestáns hittérítő csajok, baromira aktívak, mindig nagyon derűsek. Naszit a naiv elszántsága mögött rejtőző bájak miatt külön bírod. Nagy kirándulásszervezők. A szekták meg a galerik valójában természetjárók baráti társaságai is lehetnének. Össze lehetne hozni őket – Naszit Pilátussal. Naszi vékony, szőkésbarna gyerekhajszálai, mondjuk, a Bükk növényzetének illuminatív bujaságában, „az Úr dicsőségére”. Naszinak tetszik, ha kicsi és törékeny teste szagos lesz a természettől, hogy a remek kirándulás után a zuhanyrózsa alatti langymeleg vízsugárban még derűsebb legyen szerelmes szíve Jézus Krisztus iránt. Pilátus szájában félig se sült húsdarabok, zsíros haja az arcába csüng. Mindkettő erős undort kellene hogy érezzen; nem érez egyik se mást, csak vad szívdobogást. Kisebb tisztáson ülnek egymással szemben, föntebb, a száraz patakmeder szélén, a kopár, barna rögök között egerek tűnnek fel és el. A két alak, mint két kitömött kutya. Azon merengsz félálomban, a budai bungaló szürke, nyirkos levegőjét lélegezve, az ablakban az indigókék ég, hogy egészen szorosra zárták mozgásterünket a tárgyak, hogy a tárgyak foglyai lettünk. Ott kinn a szabadban is, termoszok, csővázas hátizsákok, gázfőzők, az egyik srác egyszer a szintetizátorát is magával hozta. Száműzetés, ha a természetben járunk, és ha a tárgyak közt maradunk, ugyanúgy. Azt gondolnánk, szabadon választjuk tárgyainkat, de nem…, a magunkkal és a világgal szembeni békétlenségünket akarjuk ezekkel az „ajándékokkal” lefegyverezni. Elfedjük velük a gyűlölet falát. Azonban külső és belső gyűlölet közt nincs megbékülés. Megint ki kell mennünk a természetbe, és megint rohanvást be a falak közé.

Egy svábbogár fut a szobafal alján, föntebb meg, most veszed észre, tenyered fekete foltja éktelenkedik. Hogy került az oda? Az ember igyekszik keményen nem észrevenni semmit, különben esélye sem lesz a túlélésre…, de aztán itt van, fölfedezi a kéznyomát, és lassacskán fölfog mindent. Akkor már késő. Hamarább kéne hangot adni unalmának, ott a Vadásztanya asztalánál is azon nyomban Lina tudomására kellett volna hozni, hogy unod, unod azt a színjátékot, és nem azt kérdeni, mit akar ezzel a komédiával. Aztán mászhattál ide föl, egyik kezed merő vér, a másik merő sár, mert néha megcsúsztál. Mindjárt a dráma elején azt kellett volna mondanod, hogy vége…, elég, a búvóhelyeden akarsz feküdni összetörten. Ehhez nincs szükséged társra. Hozzátartozik az igazsághoz, gondolod, hogy fölfogható akként is, szívességet tett, hiszen összetörten, vérbe fagyva fekszel a zugodban. Miért szeretted volna inkább azt látni, hogy Lina torkán fölszakad a sírás, és spicces könnyei elöntik gyönyörű arcát? Sírt egyáltalán? Nem, nem valószínű, az ijesztően szolgai lett volna. Régóta úgy vagy, hogy mindenféle időpontot és találkozót hanyagolni kívánsz, most meg nem bánnád, ha öt perc múlva kopogtatnának. Nem most, hanem mielőtt Angéla fönt járt volna. Nem, nem a következetességed véd meg attól, hogy tanúságtevő legyél. Igaz is, en bloc elviselhetetlennek találod a következetességet, amennyi bajt okoz. Annál már csak a várakozás tűrhetetlenebb. A várakozásnál meg a tett; hát az szörnyű! A legutálatosabb a szegénység. Ez a nyomor, amiben vagy. Azt mondják a keresztyének meg a hippik, hogy ez OK. Szeretet kell, és akkor minden van. Elkezd reszketni a kezed. Szeretet – halvány sejtelmed sincs róla, miről beszélnek. Tegyük fel, hogy vannak különféle érzéseid; azok is összefoglalhatók egyetlen kérdő mondatban – mi van hátra még? Kirándulunk, beszélgetünk, zenét hallgatunk, és aztán szeretkezünk – mi van hátra még? Ez nem merül föl bennük? Egy iszonyú éjszaka után se? Absztinencia. Nyilván az még jöhet, el tudod képzelni. Ennyire azért ne legyél bárgyú, hogy már most az önmegtartóztatással foglalatoskodjál, korai még, lássuk inkább, mire képes a kezed, húzd ki a fiókot, kapjál elő belőle egy papírt, tenyerelj rá, feszítsd szét ujjaid, és verd őket szét egy kalapáccsal – csak így kezdődhet. Elég nagy hülyeség, mert nem tudsz rendes munkát végezni, egyik kezeden az utolsó fogóujjak épek maradnának. Villamossín? Szalagfűrész nem ér. És minek az a papír? Írd rá: „Ez elment vadászni, ez meglőtte, ez hazavitte, ez megsütötte, ez az icike-picike mind megette.” Recseg, zúg, felszikrázik a papír.

Messze vagyok attól, amit Angéla látszatvilágnak nevez, és attól is, amit Ágnes néném játéklehetőségnek.

Itt fogok megdögleni, így, ilyen nyomorultan, mert képtelen vagyok eltartani magam, úgymond, de hát tartson el engem az élet; azt azért nehéz volna rám bizonyítani, én találtam ki, hogy itt legyek, hogy az én képzeletem szülte a világra ezt a siralmas alakot; tartsa el az élet; ha e csüggedt szív dobogását akarja hallani, ám legyen! Vagy tartsa el a halál. Adjon egy kis dohányt. A halál. Vagy ruházzon fel.

Anyámnak komoly gondot jelent, ám egyúttal fölülmúlhatatlan örömöt, amikor fel kell ruháznia. Vennünk kell cipőt, nadrágot, alsónadrágot és fecskét, mert szükség lesz arra is, ha majd fürödni megyünk, egy matematikaversenyen elért, úgymond, előkelő helyezés jutalmaként kapott rém unalmas táborozásból le a nyomban megunt balatonszemesi strandra. Akkor én már nagyfiú vagyok, a hetediket végeztem. Nem lehet ilyen nadrágban, ilyen cipőben és ilyen ingben meglenni majd, viszont azt értésére adni anyámnak, hogy miért nem, elmagyarázni egyet jelentene az osztályharc megértetésével és egyúttal szívfájdító fokozódásával. Vágok hát pofákat – anya, ne, miért! „A legdrágább, nem magyar!” – ez az érve. Ez sem elhanyagolható érv, csakhogy önmagában nem elég, ha hódításról van szó; mert hiába vagy a legokosabb, a legerősebb, hiába csapsz a zajoskodók fejére képregényeddel, és hiába nézel szinte irritálóan odaadó és egyszerre kemény tekintettel a lányok szemébe, miközben föltekintetek a matematikai példatárból, vagy a strandon ültök a parton, vagy lassúztok este. Micsoda kisfiús, éspedig vidékiesen kisfiús holmik ezek, anya!, elsírom magam. Magam se tudom, mivel járnék istenigazából jól.

Adjon inni.

Micsoda ambíciók! A léha kölyök majd boldogul a nagyvárosban, és nem is akárhogy. Az apjáék pénzével nem számolhat, azon egyszerű oknál fogva, hogy nincs nekik, és ha lenne – na jó, azt nem lehet elgondolni. Hagyjuk. Butaságok. Ezek a kétségbeesett okoskodások a ragyogás hiányából következnek. És mint ilyenek, ostobaságok; de egy felhőtlen élet is telve dőreséggel. Marhaságokkal. Akkor maradnak a fekete felhők. Maradnak hát. Akkor most vesd le a zoknid, mozgasd meg lábujjaid, így kikönyöröghetsz némi napfényt. Mikor is volt? Tedd föl még egyszer ezt a kérdést. Mikor is volt? Megint és újra, míg ki nem derül, hogy mi. Az, hogy a lábad még bírta a járást, a kezed meg olyan jártas volt, mint – nem, a kezed nem volt jártas semmiben, a lábad se bírta a járást. Találtál egy üres utcát, barátokkal, vagy éppen népeset, barátok nélkül, egy üres tálcát egy étkezdében, tán a Lordok Házában, sárgaborsó-főzelék szafttal, aztán üres széket egy kocsmában, bárhol, a Móri borozóban egy egész padot, ahová, ha kivárja az ember az estét, csajok zúdulnak le, és jár a kezük, a lábuk, jár a szájuk. Nem vagy egyedül; de nem vagy egyedül az óbudai borozókban sem, az Üllői útiakban sem. El ne kezd felsorolni ezeket a kocsmákat meg éttermeket meg bárokat, klubokat, ahol, mint mondják, láttak. Előfordultál. Annyiból érdekesek lehetnek, hogy ezek voltak a városias érzékelés gerillatámaszpontjai.

Az érzékelés mestere vagy, mondod magadban, mondjuk, mint a nektárdenevér. Fülek az ultrahangok érzékelésére, semmi másra, aztán szemek, ibolyántúli fények, Szűz Máriám! Növények is vannak effélék, hasonló mesterei az érzékelésnek. A fix pontok elhelyezkedése, a hold fénye – viszonyítási pontok. ’94 nyara, épp most költöztetnek át egy városmajori lakásba a barátaid az egyikük rózsadombi lakásából, ahol egy hónapot tölthettél, itt akár három vagy négy hónapot is ellehetsz. A lakás szinte fényűző, ahhoz képest okvetlen, amihez szoktál, ám ahogy az várható volt, napok, hetek múlnak, és egyre rosszabbul viseled a kényelemnek meg a szépnek ezt a „nagyvilági” formáját. Angélának köszönd. Ágnes nénédnek már nem tudod. Meghalt. „Szegényke”, így a lánya, „gégerákban szenvedett, de nem abba halt bele, hanem amikor a kutyát levitte sétálni, a ház előtti virágoskert rácsában megbotlott, és átesett rajta, a szívroham végzett vele.” Elneveted magad, kurta, alig hallható, mégis; megkérded, virágot szedett volna…? Eléggé hihetetlenül hangzik.

Milyen ártatlan, idióta gyerekarc!, ezt olvasod le Angéla arcáról; hogy semlegesen negédes és butuska az arcod, és hogy ilyen arcot bírsz vágni még most is, amikor nagynénéd meghal; aki kiismerhetetlen volt, nem ismerte senki. Neked, a fiúnak állandó izgatottságra adott okot, amikor találkoztatok. Ahogy halálhírével, vele sem tudtál mit kezdeni; holott rajta nem múlt, állandó segítőkészségével rendesen próbára tett. Attól az érzéstől soha nem bírtál szabadulni, hogy valamiben mesterkedik ez az asszony…, de miben?

Ez az érzet a régi idők eseményeiből származtatható, amelyeknek perdöntő jelentőségük van abban, hogy ezt jegyzem; a munkát elvégeztem, holott a megbízást annak idején nem fogadtam el. Nem fogadhattam el nagynéném ajánlatát, ami egy sárgaházban jutott el hozzám, méghozzá a pszichológusnő közvetítésével. Az ő szájából egyszerre hangzott parancsként és valami fals imaféleként, jóllehet Ágnes néném arroganciája tisztán fölismerhető volt, még úgy is, hogy a pszichológusnő tárgyilagosnak kevéssé mondható könyörgése lett végül az alaphang. Az ajánlat tehát az volt, hogy mindenre kiterjedő részletességgel számoljak be a velem történtekről, mert mást már úgysem lehet tenni, hisz tétlenségre ítéltem magamat, úgymond, kizártam magam az emberi közösségekből. Észvesztő ügyet csinált abból, hogy amit lehet, kerülni akarok, kerülni a munkát, akkor egészen konkrétan a katonaságot akartam elkerülni, a főiskolát is, a házasságot is, az ő mániájáról, a pénzről, a gazdagodásról ne is beszéljünk. Sokat és annál is több pénzt keresni, távol állt nemcsak természetemtől, de önismeretem mély misztériumától is; nem volt szándékomban a meggazdagodás útjára lépni; hová vezetne…, nem? Meg hát a Magyar Népköztársaságban gazdagnak lenni milyen is volna? Semmiféle zárásról és semmiféle nyitásról nincs szó, kívül vagyok születésemtől fogva, kintebb, mint ahogy az elgondolható. Arról kéne beszámolni, miért érzem így.

Azt mondja, érzem? Hogy csak azt hiszem…?

Hátradőlök a sötétben ennek a kölcsönlakásnak gyönyörű kovácsoltvas karszékében, az anyagtól (a régitől, gyógyszerek, pia) való ideges undorom miatt röhögve kialudt cigarettám a hamutálba dobom, és résnyire nyitott szemmel igyekszem kivenni, mi is vesz körül engem. Néhány tussal rajzolt skicc a kamaszkorból, a fiú emblematikus alakjai. Akutagava, Che Guevara, Black Sabbath és Jimi Hendrix, Beuys a döglött nyulával, Szentjóby Tamás, amint James Baldwin fekete írónak Angela Davishez írott levelét olvassa föl, és Rajczy Margit pont az arcüregébe nyom valamit, hogy ne sikerülhessen neki fölolvasni. „Szabadságot Angela Davisnek!” Ezeket a vázlatokat átnézem és összetépem, aztán más rajzaimat is, melyek leginkább Vajda Lajosnak és Veszelszky Bélának a munkáit idézhetnék föl. Az olvasott naplók és a följegyzéseim fedőlapjait behajtom, a padlón egymásra rakom.

Majd eszembe jut egy szó – gerillabeszéd. Gerillakönyv. Ekképp szeretne lenni, nyilván úgy, hogy szeretni tudjuk.

Tartalom

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2020
Elektronikus kiadás

ISBN 978-963-468-202-8

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence