Boldizsár
Ildikó

szerkesztésében

Mesék

anyákról
és apákról
– részlet –

A kötetek első kiadása
Mesék anyákról. Budapest, 2008
Mesék apákról. Budapest, 2008

A jelen kötetben hat mesét más mesére cseréltünk

A kiadás időpontjáig nem sikerült valamennyi jogtulajdonost fellelnünk, ezért a fordítói jogdíjat elkülönített számlán kezeljük a jogosultak jelentkezéséig.

© Boldizsár Ildikó, 2025

Előszó

Az apákkal és az anyákkal kapcsolatos mesék gyűjtése rengeteg nehézséggel – és ezzel párhuzamosan sok izgalmas felismeréssel – járt. A legnagyobb nehézséget az okozta, hogy alig találtam olyan meséket, amelyekben a szülők „főszereplőként” lennének jelen, azaz a történet az ő életüket beszélné el. Ennek ellenére nem vetettem el a gyűjtemény gondolatát, mert az is kiderült számomra, hogy az anyáknak és apáknak jutó „mellékszerep” nagyban befolyásolja a hősök sorsát, még akkor is, ha a szülők csak útnak indítóként vannak jelen egy történetben, vagy éppenséggel még úgy sem. A hamuban sült pogácsával és áldással útnak indított mesehősök és hősnők másképp birkóznak meg a rájuk leselkedő veszélyekkel, mint azok, akik támogató háttér nélkül indulnak útnak, vagy menekülni kényszerülnek otthonról. Az itt található történeteket tehát érdemes úgy olvasni, hogy megnézzük, milyen kapcsolat van a hős és a szülei között, és ez a kapcsolat hogyan befolyásolja a hős későbbi útját, valamint szerencséjét és boldogsága megtalálását.

A másik nehézséget maguk a történetek jelentették. Ha célzottan keressük azokat a meséket, amelyekben akár csak felvillannak a szülő-gyerek kapcsolat árnyoldalai, meglepően sok olyan helyzettel találjuk szembe magunkat, amelyek brutalitásuknál és szókimondásuknál fogva meghökkentők és zavarba ejtők. Azt gondolhatnánk például, hogy a mesék tele vannak gondoskodó, jó anyákkal, szerető és védelmező apákkal, de koránt sincs így. Döbbenetes tapasztalatom volt, hogy a mesékben alig találni jó anyákat – ha vannak is, sokszor már a mese elején meghalnak, és a síron túlról viselik gondját gyermekeiknek, ezzel szemben a jó apákat a mesék mindig végigvezetik a történeten, hogy ott táncoljanak a gyerekeik lakodalmán.

Vajon miért? Az első válasz erre természetesen az, hogy a meséket leginkább a problémák érdeklik, és jobban szeretik megmutatni azt, ami rosszul működik, mint azt, ami jól, de mégis igazságtalannak tűnik a jó apák aránytalanul nagy száma a jó anyákhoz képest.

Az anyához fűződő kapcsolat mindenki életében a legfontosabb, és a fogantatás pillanatától meghatározó. Anyának lenni, anyává válni nem könnyű, sosem is volt az, és ezt a nehézséget a mesék sem hallgatják el. A világ népmesekincsében több ezer mese szól arról az ambivalenciáról, amellyel az anyák kötődnek gyermekeikhez, és több ezer mese mutatja meg ennek másik oldalát is: a gyerekek ambivalens viszonyát édesanyjukhoz. A „mostoha” alakja kiválóan érzékelteti ezt az ellentmondásos viszonyt, valamint az anya – legalább – két arcát: a szerető, kedves, odaadó anyáét, és a haragos, szenvedélyes, sötét indulatokkal terhelt másikét. Az utóbbiból mintha több került volna a mesékbe, s ennek oka talán az, hogy a valóságban sem a jó anya jelent problémát, hanem a jó anya hiánya. A mesék – legyen szó szerelemről, életről vagy halálról – nem azt vetítik elénk, ami rendben működik, hanem azt, amit rendbe kell – mert rendbe lehet – hozni.

Milyen is az a rendbe hozandó anya-gyerek viszony a mesék szerint? Nos, a mesékben gyakran bukkannak fel azok a domináns anyák, akik „felfalják” fiaikat, vagy rossz anyósként a fiaiknak, menyeiknek is rosszat tesznek; féltékenyek saját lányukra, akit korlátoznak szabadságában, elzárják előle a kérőket, azaz megnehezítik számára a párválasztást; vagy éppen túlságosan összefonódnak a lányukkal, s ez a szimbiózis létrehoz egy jellegzetesen női elakadást; és az is előfordul, hogy arra veszik rá az apát, hogy szabaduljanak meg a gyerekektől.

„Rossz” anyának lenni a mesében legalább két egymásnak ellentmondó dolgot jelent: egyrészt olykor elkerülhetetlenül rossznak kell lenni, hogy valami kimozduljon a holtpontról, meginduljon a fejlődés, életre keljenek a kővé vált emberek, és továbblendüljenek a bemerevedett helyzetek. Másrészt a mesebeli rossz anya azzal is szembesíti a mese hallgatóját, hogy milyen tragikus eseményeket indíthat el, ha valaki nem azonosul saját anyaságának jóságos oldalával, elzárja maga elől annak a tapasztalásnak a lehetőségét, hogy önzetlenül kísérje és segítse egy másik élet kibontakozását. Ezért találunk az anyákról szóló mesékben sok olyan anyafigurát is, akik nemcsak a haláluk után segítik a gyermekeiket, hanem azt is megmutatják, hogyan lehet elengedni őket a szülői házból, ha eljön ennek az ideje. Természetesen hamuban sült pogácsával, ami elsősorban lelki és szellemi táplálékot jelent: az otthon melegét, a szülők szeretetét és valamennyi ős jelenlétét abban a bizonyos útitarisznyában. A támaszt nyújtó anyák bölcs öregasszonyok és ősanyák képében is gyakran bukkannak fel a mesékben, hogy a legnehezebb pillanatokban a hős segítségére siessenek tanáccsal vagy a próbák elvégzéséhez szükséges eszközök átadásával.

Persze a mesebeli apáknak sem csak egy arcuk van, ők sem mindig jók. Szép számmal akadnak közöttük olyanok, akik meggondolatlanul elígérik gyermeküket a gonosznak; saját lányukat akarják feleségül venni; nem védik meg gyermekeiket a mostoha ármánykodásától; hirtelen haragból elkergetik lányaikat-fiaikat otthonról, vagy épp ellenkezőleg: minden erővel igyekeznek őket magukhoz láncolni. Az azonban mindenképpen elgondolkodtató, hogy gonosz mostohaapára mind ez idáig nem bukkantam egyetlen mesében sem. Biztos vagyok benne, hogy léteznek ilyen mesék, hiszen nincs olyan élethelyzet, ami ne lenne meg a mesékben, de úgy tűnik, arányaiban sokkal kevesebb mesebeli mostohaapával találkozni, mint mostohaanyával.

A jó apa alakja éppolyan fontos és meghatározó egy gyermek életében, mint a jó anyáé. A népmesei jó apák megőrzik és virágzásban adják át a birodalmat fiaiknak, és jó előre gondoskodnak az örökség igazságos elosztásáról. A jó apák atyai áldással indítják útnak azokat a gyermekeket, akik „szerencsét próbálni indulnak”, és segítenek jó házastársat találni azoknak, akik erre vágynak. Lényeges aspektusa a mesebeli (és a valóságos) apáknak, hogy mindig a megértés felé egyengetik az utat, és igyekeznek elejét venni a rossz választásoknak. Vagyis – Jung szavaival élve – az apa a mesében sem lehet más, mint a mérték, a mérce, a tartás, a biztonság és a bizalom hordozója, a törvény, a kötelesség szimbóluma. Mindaz, amit egy apa a gyermekeire hagyományoz a mesékben, leírható egyetlen szóval: felelősség. Felelősség a bennünk és a rajtunk kívül létező birodalmakért, amelyekből nem hiányozhat egyetlen aranyalma, aranyköles vagy szépen szóló aranymadár sem.

Most, hogy az apákról és az anyákról szóló mesék egy kötetbe kerültek, lehetőség nyílik arra, hogy tükörként tartsuk magunk elé a történeteket, akár felnövekvő ifjúként és leendő szülőként, akár felnőttként és szülőként. A szülő-gyerek kapcsolat folyamatosan változik, s talán van a kötetben olyan mese, amely segíthet abban, hogy kimondhatóvá és átalakíthatóvá váljanak azok a helyzetek, amelyek mesék nélkül nehezebben vagy talán sehogyan sem érthetők.

Boldizsár Ildikó

Mesék anyákról

Mientus-anya

A hegyek, dombok és völgyek vidékén, a tundrákon, ahol nem lakik és sohasem lakott ember, él a Mientus-nép.

Ott élt a Mientus-leány, a vadrénszarvas asszony. Borja született, fiacskája. Éltek, éldegéltek, a borjú hamarosan felserdült – Mientus-legény lett belőle.

Mientus-legény vadászni járt. Egyszer, mikor hazaérkezett, így szólt az anyjához:

– Anyám, sátrat építek rénbőrből. Nyakcsigolyák lánca lesz a küszöb, lábszárcsontok a póznák, bordacsontok a tetőfák; a tisztahelyet hátgerinccsontokkal kerítem el, a tűzhely kövei simák lesznek, mint a máj.

Mientus-legény felépítette a sátrát.

– Ez a Mientus-sátor.

Mientus-legény körbefordult – emberré változott. Mientus-anya körbefordult – emberi asszonnyá változott.

Mondja Mientus-legény az anyjának:

– Házasodni akarok. Emberi leányt veszek feleségül.

– Fiam, emberi leányt nem vehetsz feleségül. Az embereknek szaguk van. Az ember nem olyan tiszta, mint amilyen te vagy. Te Mientus vagy, vadrénbika. A feleséged szagától nem lesz nyugtod. Nem fogsz tudni a sátradban élni.

Mientus-legény nem engedett:

– Hozzál nekem emberi leányt feleségül. Meglátod, jól élünk együtt.

Mientus-anya elment, hogy feleséget keressen a fiának. Vadréntehénné változott, keresztülúszott a véres vizű Mientus-folyón tüdőhullámok és májkövek között. Átkelt a folyón, és futott, futott. Egyszer csak egy kunyhóhoz érkezett.

Emberi asszonnyá változott, és bement a házba. Bement, lehúzta lábáról a csizmát, és megkérdezte:

– Melyik leányka menne feleségül a fiamhoz?

Az embernek, aki a kunyhóban lakott, három leánya volt. Megszólalt a legidősebbik leány:

– Feleségül megyek a fiadhoz.

– Jól van. Ha velem jössz, szárítsd meg a csizmámat. Jól simítsd el a bélését.

Mientus-anya kiment a sátorból.

A csizma nem volt közönséges csizma. A bélése rénszarvasfaggyú, a talpbélése a legfinomabb, legízletesebb rénfaggyú.

A leány kiette a csizmából a faggyút, azután szénával, közönséges szénával bélelte ki a csizmát. Reggel a leány odaadta Mientus-anyának a lábbelijét:

– Húzd fel a csizmádat.

Mientus-anya érezte, hogy a csizmában széna van faggyú helyett. Nem szólt semmit.

Útnak indultak ketten, Mientus-anya és az öregember legidősebbik leánya. A Mientus-folyóhoz értek. Mientus-anya kérdi a leánytól:

– Hogy kelsz át a véres vizű folyón tüdőhullámok, májkövek között?

Mondja a leány:

– Ha te átkelsz, én is átkelek.

Mientus-anya nem szólt egy szót sem. Réntehénné változott, és átúszott a folyón. A leány a parton maradt. Járt-kelt a parton, azután nagy keservesen átgázolt a folyón. Majdnem elmerült.

Mientus-anya hazaérkezett. A sátor körül zömök Mientus-gyermekek futkároztak.

– Menjetek, fussatok a menyecske elé!

A gyermekek elfutottak, gyorsan váltogatták patáikat. A menyecske botot tartott a kezében. A bottal orron vágta a gyermekeket. A Mientus-gyermekek orrából ömlött a vér. A gyermekek futásnak eredtek, hazaszaladtak.

A menyecske a sátorhoz érkezett. Így szólt:

– Itt vagyok, bemegyek a sátorba. Átugrom a csigolyalánc küszöböt. Látom: a tisztahely hátgerinccsontokkal van elkerítve, a sátorpóznák: lábszárcsontok, a sátor: rénbőr sátor.

Mientus-anya így kiáltott:

– Változz kővé!

A leány kővé vált.

Jött Mientus-legény a vadászatról. Kérdezte az anyjától:

– Anyám, hoztál-e feleséget?

– Hoztam. Kővé vált.

– Ha kővé változtattad, hozz másik feleséget.

Mientus-anya vadréntehénné változott és elfutott. Átúszta a véres vizű Mientus-folyót, és újra az öregember kunyhójához érkezett. Asszonnyá változott, bement a házba. Az öregembernek most már csak két leánya volt.

– Melyik leányka lenne a fiam felesége?

Kiáltja a középső leány:

– Én leszek a fiad felesége!

– Jól van, velem jössz. Fogd a csizmámat, szárítsd meg, simítsd el a bélését.

A leány a csizmát száradni tette, a faggyúbélést megette. Mientus-anya átaludta az éjszakát, reggel felkelt, és így szólt a középső leányhoz:

– Hozd ide a csizmámat!

Mientus-anya érezte, hogy a csizmája szénával van kibélelve. Mondta a leánynak:

– Menjünk!

A folyóhoz érkeztek. Kérdi Mientus-anya a leánytól:

– Hogy jutsz át a véres folyón tüdőhullámok, májkövek között?

Válaszolta a leány:

– Ha te átkelsz, én is átkelek.

Mientus-anya vadréntehénné változott, és átúszott a folyón. Az öregember leánya a parton maradt. Járt-kelt, nagy keservesen átgázolt a véres folyón. Majdnem elmerült.

Mientus-anya a sátrához érkezett. A sátor körül zömök Mientus-gyermekek futkároztak. Mondta nekik:

– Szaladjatok a menyecske elé!

A Mientus-gyermekek a menyecske elé futottak. Az öregember lánya botot tartott a kezében. A bottal orron vágta a gyermekeket. A gyermekek orra vérzett, gyorsan hazaszaladtak, és mutatták vérző orrukat Mientus-anyának.

– Bottal fogadott minket a menyecske.

A menyecske a sátorhoz érkezett. Így szólt:

– Bemegyek a Mientus-sátorba. Átugrom a csigolyalánc küszöböt. A tisztahely hátgerinccsontokkal van elkerítve. A sátorpóznák: lábszárcsontok. A tűzhely kövei simák, mint a máj.

Mientus-anya megszólalt:

– Változz kővé!

A középső leány kővé vált.

Mientus-legény megjött a vadászatról. Kérdezte az anyjától:

– Hoztál-e nekem feleséget?

– Itt van. Kővé vált.

– Ha kővé változtattad, hozzál másik feleséget!

Mientus-anya vadréntehénné változott és elfutott. Átúszott a Mientus-folyón. Asszonnyá változott, és bement az öregember házába. Az öregembernek egyetlen leánya maradt. Megkérdezte tőle Mientus-anya:

– Feleségül mégy-e a fiamhoz?

A leány így válaszolt:

– Nem vagyok hozzá való. Nem lehetek Mientus-legény felesége.

– Gyere velem, emberi lény, a Mientus-sátorba. Szárítsd meg a csizmámat, simítsd el a bélését!

A legkisebbik leány fogta a csizmát, megszárította, a bélését szépen elsimította.

Mientus-anya éjjel aludt, reggel fölkelt, és szólt a leánynak:

– Add ide a csizmámat!

Mientus-anya felöltözött, és útnak indult a leánnyal. A Mientus-folyóhoz érkeztek. Kérdezte Mientus-anya a leánytól:

– Te, emberi leány, hogyan kelsz át a véres vizű Mientus-folyón tüdőhullámok, májkövek között?

– Te csak menj át, Mientus-anya! Majd valahogy én is átkelek a folyón.

Mientus-anya vadréntehénné változott, átúszott a folyón. A leány a parton maradt. Égerfakérget hasított, és leült a víz szélén. Széttépte az égerfakérget, megrágta, a porrá rágott szilánkokat a folyóba szórta, és énekelt:

Apadj, apadj, Mientus-folyó;
Ne moccanj, tüdőhullám, ne moccanj, májkő;
Állj meg, véres vizű folyó!

A Mientus-folyó kiapadt, a legkisebb leány száraz lábbal kelt át a folyón. A másik parton megint égerfakérget hasított, égerfakérget rágott, és a porrá rágott szilánkokat beleszórta a folyóba.

Rohanj, rohanj, Mientus-folyó;
Mozdulj, tüdőhullám, mozdulj, májkő;
Rohanj, véres vizű folyó!

És a Mientus-folyó vize ismét folyni kezdett.

A leány továbbsietett. A távolból a Mientus-sátor látszott. A leány leült. Közben Mientus-anya a sátorhoz érkezett. A sátor körül zömök Mientus-gyermekek játszadoztak.

– Menjetek, gyerekek, fussatok a menyecske elé!

A Mientus-gyermekek eliramodtak, szaporán váltogatták patáikat. Megálltak a menyecske előtt. A menyecske nem ütött az orrukra, hanem színes szalagot kötött a fülükre. A gyermekek örvendezve tértek vissza az anyjukhoz.

– Látod, a menyecske így fogadott minket. Szalagot kötött a fülünkre.

Mientus-anya így szólt:

– Jól van.

Mientus-legény hazaérkezett a vadászatról:

– Hoztál feleséget?

– Hoztam. Ott ül a mocsár szélén, téged vár.

Mientus-legény, a vadrénbika, futásnak eredt: látni akarta a mátkáját. Az öregember legkisebbik leánya a mocsár szélén ült és énekelt:

Hogy siet ő! Hogy siet ő!
Mientus-legény, mientusok fia!

Mientus-legény nem egészen közelről megkerülte a leányt. Azután visszament az anyjához. Kérdezte Mientus-anya a fiától:

– Láttad a mátkádat?

– Láttam.

– Tudsz élni vele, vagy nem tudsz élni vele?

– Hogyne tudnék élni vele!

Mientus-legény sátrat épített, emberi alakban jelent meg a leány előtt, és feleségül vette az öregember legkisebbik leányát.

Hát Mientus-legény emberi leánnyal élt. Jól éltek. Mientus-férj szigorúan meghagyta a feleségének:

– A gyermekek soha ne vizezzék be a fekvőhelyüket.

Sok gyermekük volt, sok fekvőhelyük volt. Egyszer megesett, hogy az egyik fiacskájuk bevizezte a fekvőhelyén a bőrt.

Mientus este jött meg a vadászatról. Nem változott rögtön emberré: az ajtóban rossz szag ütötte meg az orrát. Tüsszentett egyet, és szólt a feleségéhez:

– Meghagytam neked, hogy a fekvőhelyek ne legyenek vizesek. Az egyik fekvőhely most mégis bűzlik. Nem tudok így élni. Nem bírom a nehéz szagot.

És elrohant az anyja sátrába.

– Anyám, nem tudok a sátramban élni. Nem bírom a nehéz szagot.

– Hát nem megmondtam neked?! A mientusok fia nem élhet emberi asszonnyal. Térj vissza a mientusok népéhez! Félj a fekete vadtól, a medvétől, félj a gonosz farkas-állattól, és félj az embertől!

Mientus-anya öreg vadréntehénné változott, és a sátorból egész háznépét magával vitte. Valamennyien visszaváltoztak vadrénszarvassá. A Mientus-legény felesége maga köré csavarta a nedves rénbőrt, és vadréntehénné változott, és a többiek után futott. Ő lett a vadrénszarvasok vezetője, és ő vezette a hatalmas csordákat tundrákon és hegyeken keresztül.

De mondd meg nekem, te tudós ember vagy, hogy van az: a mese úgy mondja, mintha élnének a mientusok, dehát hol laknak? Hiszen voltak, bizonyára voltak mientusok. Ahogy mi is élünk, ők is éltek. Ez természetes.

A falánk Csangó

Egyszer az istennők azon versengtek, hogy melyiküket szereti jobban a fia. Jemajá váltig állította:

– Az én fiam tiszta szívből szeret engem.

– Biztos vagy benne? – kérdezték a többiek.

– Szívből. Egészen biztos.

– A fiad szeret téged, de nem szívből – mondta Obba.

– Győzzetek meg, ha tudtok!

– Istennő – mondta egyikőjük –, menj a házadba, színlelj betegséget, és mi majd értesítjük Csangót. Majd meglátod, hogy a te fiad jobban szeret enni, mint ahogy téged szeret…

– Ugyan!

– Gőgös!

Jemajá bement a házba, lefeküdt az ágyára, fejét a párnára helyezte, és úgy tett, mintha valóban beteg lenne. Az istenek pedig Csangóhoz siettek a hírrel.

– Hallod-e, fiú, siess! Anyád beteg!

– Anyám beteg? Már rohanok is!

És így morfondírozott magában: ha anyám beteg, megyek, meglátogatom. És azzal útnak is indult. Igen ám, de az történt, hogy az istenek, amint megpillantották a férfit, nagy lakomát csaptak Csangó kedvenc ételeiből. Amikor Csangó már közel járt, felhangzott a dobszó, és fogadására eléje siettek.

– Én csak sírok és sírok – mondta Csangó. – Sírok.

– Ugyan, miért, te fiú? Ugyan, miért? – kérdezték tőle.

– Sírok, mert anyám beteg. Sietek is hozzá.

Ám a dobszó egyre erősödött, és Csangó táncra perdült. Amikor aztán kitáncolta magát, eszébe jutott az anyja. Már indult is volna, amikor eljött az evés ideje. Leült enni. Addig evett, amíg csak csúszott a falat a torkán, teletömte a pocakját, majd az övére kötött két kakast meg két hatalmas füzér banánt beteg anyjának ajándékba.

Ment-ment, mendegélt Csangó, aki soha nem tudja eléggé teleenni magát, soha sincs tele a hasa. Ránézett a banánra. Leült enni, és egy ültő helyében megette az egyik kakast. Megint útnak indult, de újra csak megkordult a gyomra. „Éhes vagyok! Ez a kis banán épp elég lesz nekem!” És már el is tűnt az egyik banánfüzér a gyomrában. Mert Csangó bizony nagy haspók, egyedül meg bír enni egy füzér banánt.

– No, most már jól van! – mondta elégedetten. A folyónál ivott, aztán ment tovább, mendegélt, de alig telt bele egy óra, már a megmaradt füzérre és kakasra vetett szemet. Beteg anyjának, Jemajának vitte ugyan, de amikorra odaért, már csak egy fél kakas meg hét szem banán maradt.

Jemajá pedig, aki mindent látott, amit fia útközben elkövetett, így szólt hozzá:

– Fiam, igaz, amit mondanak. Az evést, a hasadat és a vigasságot az anyádnál is jobban szereted.

Hogyan szeretett bele Csangó az anyjába, Jemajába

Csangó Jemajá földjére ért, és anélkül, hogy tudta volna, Jemajá az ő anyja, egy ünnepen beleszeretett. Jemajá is azt mondta neki, hogy szereti, és csalogatta, nézze meg a házát.

– Az a nagy kékség, ott a távolban, az az én otthonom – és a tengerre mutatott.

– Oda kell mennem? Én nem tudok úszni, de ha te viszel, megyek.

A partig gyalog mentek.

– Beljebb kell mennünk.

– Én nem tudok úszni – ismételte Csangó.

Jemajá egyetlen ugrással a csónakjában termett, besegítette Csangót, és mély vizekre evezett. Nem látszott még a part sem. Jemajá beugrott a vízbe, és eltűnt a mélyben. Lemerülve hatalmas hullámot csapott, amely felborította a csónakot, és Csangó a vízbe pottyant. Megkapaszkodott a csónak szélében, és ijedten küszködött, hogy meg ne fulladjon.

Jemajá ismét felbukott, és látta Csangó kétségbeesését, ahogy segítségért kiáltozott. Nyugodt maradt, kinevette a férfit, és nem sietett a segítségére.

Ekkor megjelent Obatalá, lábát szent állatára, egy óriáskígyóra támasztotta, és így szólt:

– Jemajá, ne hagyd, hogy elvesszen a fiad! Ne hagyd Csangót a vízbe fulladni!

Jemajá ezt felelte:

– Jól van, megmentem.

És mikor Csangót már minden ereje elhagyta, Jemajá fenntartotta a vízen.

– Megmentelek, de ezentúl tiszteld anyádat!

– Bocsáss meg, anyám! Nem tudtam, hogy te az anyám vagy.

Jemajá visszafordította a felborult csónakot, és besegítette Csangót. Ekkor Csangó megkérdezte a két istennőt:

– Kettőtök közül ki hozott hát a világra?

– Jemajá – mondta a Kegyelmes Anya. – Én neveltelek, de ő szült a világra.

Mesék apákról

Az apa lándzsája

Hét ifjú ember történetét mesélem most el.

Mindennap, amikor a piacra indultak, az apjuk meghagyta nekik, hogy nőt meg ne érintsenek, nőt meg ne szeressenek.

Egy nap a hét fiú megint a piacra ment. A legifjabb megszeretett egy nőt, egy szépséges leányt. A lány is megszerette a fiút, és egymáséi lettek.

Amikor a fiúk hazatértek a piacról, apjuk elébük tartotta a lándzsáját, és azt mondta nekik, esküdjenek meg a lándzsára, hogy nőt nem érintettek, nőt meg nem szerettek. Azt, aki nőt érintett vagy nőt megszeretett, a lándzsa azonnal átdöfi.

Hát jó. Amikor a legkisebb fiú a lánnyal egyesült, rajta volt egy karperec; levette a karperecet, hogy a lánynak adja. Oda is adta, és meghagyta neki, hogy hazatérve vegye le a karperecet, és tegye friss tejbe. Másnap hajnalban menjen, és nézze meg a tejet, és ha látja, hogy a tej vérré vált, abból tudhatja, hogy szerelmese meghalt. Ha azonban a tej nem változott el, abból tudhatja, hogy ő él. Azzal elváltak.

Az apa tehát nyújtotta a lándzsát. A legidősebb fiú megragadta, és így énekelt:

Röppenj, röppenj, Szumanguru,
röppenj, Szumanguru, piacra mentem,
ha nőt érintettem, röppenj, Szumanguru,
röppenj, Szumanguru, döfj át engem, lándzsa,
röppenj, Szumanguru, röppenj, Szumanguru,
döfj át engem, vérem ontsd ki,
röppenj, Szumanguru.

A legidősebb testvér nagyot ugrott, és a lándzsa nem bántotta. Jött ifjabb testvére, és így énekelt:

Röppenj, röppenj, Szumanguru,
röppenj, Szumanguru, piacra mentem,
ha nőt érintettem, röppenj, Szumanguru,
röppenj, Szumanguru, döfj át engem, lándzsa,
röppenj, Szumanguru, röppenj, Szumanguru,
döfj át engem, vérem ontsd ki,
röppenj, Szumanguru.

Az idősebb testvérek mind jöttek, sorban, mind énekeltek és ugrottak, és a lándzsa nem tett kárt bennük. Végül sorra került a legkisebb fiú.

– Apám – mondta –, várj, amíg leveszem a köpenyemet, mert így nem tudok ugrani.

Levetette köpenyét, a földre tette, és így énekelt:

Röppenj, röppenj, Szumanguru,
röppenj, Szumanguru, piacra mentem,
ha nőt érintettem, röppenj, Szumanguru,
röppenj, Szumanguru, döfj át engem, lándzsa,
röppenj, Szumanguru, röppenj, Szumanguru,
döfj át engem, vérem ontsd ki,
röppenj, Szumanguru.

De ugrani nem mert.

– Apám – mondta –, várj, amíg leveszem a sapkám, és a földre teszem.

Levette a sapkáját, és a földre tette. Mégsem szánta el magát az ugrásra.

– Apám – mondta –, várj, amíg leveszem a nadrágomat.

Levette a nadrágját, és a földre tette.

– Lám csak – mondta az apja –, talán bizony nővel volt dolgod?

De a fiú tagadta, hogy nőt érintett volna.

– Akkor hát ugorj! – parancsolta az apja.

A fiú pedig újra belefogott az énekbe:

Röppenj, röppenj, Szumanguru,
röppenj, Szumanguru, piacra mentem,
ha nőt érintettem, röppenj, Szumanguru,
röppenj, Szumanguru, döfj át engem, lándzsa,
röppenj, Szumanguru, röppenj, Szumanguru,
döfj át engem, vérem ontsd ki,
röppenj, Szumanguru.

És ugrott. A lándzsa abban a pillanatban átdöfte és megölte.

Apja pedig roppant haragra gerjedt, megtiltotta fiainak, hogy eltemessék a halottat, inkább meghagyta, hogy vonszolják el, és vessék a szemétdombra. Elvonszolták hát, és a szemétdombra vetették.

Másnap reggel szerelmese felnyitotta a tejesedényt, és látta, hogy a tej mélyvörös, a tej bizony vérré vált.

Sírva fakadt a lány, aztán elment a bozótosba a kígyókhoz. Látta, hogy a kígyók épp egymást öldösik. Volt ott egy apró levél. Ha azt a megölt kígyók orrához érintették, tüstént életre támadtak.

A leány letépte a levélkét, és a kebléhez szorítva elment a szemétdombhoz. Ott rátalált a fiú tetemére. A levélkét a fiú orrához érintette, és az tüstént talpra ugrott.

Azon nyomban összeházasodtak.

Ahol ezt a mesét leltem, oda leteszem.

A két apa

Egy szép napon, amikor forrón tűzött a nap, észrevette Manggarang-guring Begu, a pulyaszedő szellem, hogy egy ember fürödni készül a gyerekével. Mikor bementek a vízbe, odaugrott a pulyaszedő, megfogta a gyereket, és gyorsan eliszkolt vele. Látta az apa, hogy merre ment a szellem, kimászott hát a vízből, futott a pulyaszedő után. Utol is érte. Kérte vissza a fiát, de a szellem egyre csak ezt hajtogatta:

– Nem adom! Ez az én gyerekem!

Mire a gyerek apja:

– Akkor menjünk a falufőnökhöz, majd ő megmondja, melyikünké a gyerek.

Mire a szellem:

– Menjünk csak. De ez az én gyerekem. Nem is láttam a te gyerekedet!

El is mentek a rádzsához.

Elmondta a gyerek apja szépen, hogy mi történt. De a szellem, aki a gyerek apjának az alakját öltötte fel, hogy ne lehessen puszta szemmel megkülönböztetni őket, persze a maga igazát erősítgette. Összehívták a főnökök tanácsát, nekik kellett ítéletet mondaniuk.

A gyerek apja megkínálta bétellel a főnököket, és a bételrágás után szép pontosan elmondta, hogyan rabolták el a gyerekét.

A rádzsa azt parancsolta, hogy tegyék bele a fiút egy üstbe.

Aztán megparancsolta a gyerek apjának, hogy fogja az üstöt, vigye fel egy dombra, és hozza vissza.

Meg is tette a gyerek apja, amit a rádzsa parancsolt. Megemelte az üstöt, elindult vele fel a dombra. Közben egyre csak ezt mondogatta:

– Jaj, de nehéz ez a cipekedés! De nem baj, visszakapom a gyerekemet.

Visszavitte az üstöt a főnökök elé. Most a pulyaszedőn volt a sor.

Ő is megemelte az üstöt, elindult vele fel a dombra. Közben egyre csak ezt mondogatta:

– Jaj, de nehéz ez a cipekedés! De nem baj, nem kapja vissza az apa a gyerekét.

Ő is visszavitte az üstöt a főnökök elé.

Azután kiküldték a teremből az apát meg Manggarang-guringot. Kiszedték az üstből a gyereket, megkérdezték tőle, ki mit mondott cipekedés közben. Rögtön tudták, hogy a pulyaszedő hazudik, nem ő a gyerek apja.

Csak azt nem tudták, hogyan emésszék el ezt a gonosz szellemet.

Azt parancsolták, hogy a gyerek apja másszon bele egy fúvócsőbe. Mondta a gyerek apja, hogy szűk neki az a fúvócső, de csak sürgették, hogy másszon bele. Kiabált a gyerek apja:

– Most már látom, hogy nem akarjátok visszaadni a gyerekemet! Hiába, vesztettem, ebbe a csőbe nem férek bele.

Örvendezett a szellem:

– Hallottátok? Hallottátok? Majd én megmutatom, hogy a gyerek az én gyerekem!

Ezzel máris becsúszott a fúvócsőbe, éppen elfért benne. Aztán meg méhhé változott, el is tűnt a fúvócső legmélyén.

A főnökök most már visszaadták a gyereket az apjának. Az apa meg gyorsan betömte a fúvócső két végét. Megfulladt a pulyaszedő.

Hát így halt meg a gonosz szellem, okulhat is a történetből mindenki: nem szabad azt tenni, amit Manggarang-guring Begu tett, nem szabad azt mondani valaki más gyerekére, hogy a miénk.

Anyámasszony fiacskája

Megházasodott egy ember. A felesége teherbe esett, gyereket szült, fiúgyereket. Kivitte magával a mezőre. Ott is nőtt fel a fiú, kint a mezőn. Mindig az anyjával dolgozott, szép szál legény lett belőle. Az anyja főzött rá, a legény meg kint dolgozott a mezőn. Szép szál, erős legény volt, az anyja etette, ő meg csak dolgozott kint a mezőn.

Egyszer emberek jártak a mezőn. Látták a legényt, és azt mondták:

– Milyen szép szál, erős legény!

És azt kérdezték tőle:

– Hát asszonyt nem veszel magadnak?

De a legény azt felelte:

– Nem én. Én csak enni szeretek. És az anyám ad ennem: sokat is, jót is.

Egy napon kiment a mezőre a fiú apja is. Azt mondta a fiú apja:

– Hát asszonyt nem veszel magadnak? Legyen neked is fiad! Gyere, menjünk be a faluba!

Bementek a faluba. Az apa lenyírta a fia haját. Amikor ezzel megvolt, szép gyöngyöket ajándékozott neki. Gyöngyfüzért akasztott a nyakába. Gyöngyfüzért kötött a lábára meg a bokájára. Gyűrűt, karperecet húzott a karjára. Vörös festékkel kente be a testét, új ágyékkötőt adott rá, és azt mondta:

– Menj, keress asszonyt magadnak, hogy neked is fiad lehessen.

Elment a fiú. Ment-mendegélt, nézegette a lányokat. Akadt is egy lány, aki tetszett neki. Elvitte a lányt az apja házába, és azt mondta:

– Ezt a lányt elvenném.

– Jól teszed – mondta az apja.

Elvitte az apa a fiát meg a lányt a kunyhóba. Azt mondta az apa:

– Ez a te kunyhód. Vidd be a lányt a kunyhóba, vedd el, amijét el kell venni, tedd meg, amit meg kell tenni, hogy teherbe essen.

Bevitte a fiú a lányt a kunyhóba, lefektette az ágyra, ő maga meg kiszaladt a kunyhóból, meg sem állt, míg az anyjához nem ért, ki a mezőre. Azt mondta az anyjának:

– Éhes vagyok, anyám, adj valamit ennem.

Adott az anyja, a fiú meg ott maradt nála, kint a mezőn.

A lány is kiszaladt a kunyhóból, meg sem állt, míg a fiú apjához nem ért. Azt mondta a lány a fiú apjának:

– Nem vette el a fiú, amit el kellett volna vennie, nem tette meg, amit meg kellett volna tennie. Bevitt a kunyhóba, de aztán elszaladt.

Útnak eredt a fiú apja. Meg sem állt, míg a feleségéhez nem ért, ki a mezőre. Azt kérdezte a feleségétől:

– Itt van a fiam?

– Itt van a fiad – felelte a felesége. – Tegnap este jött ide, és azt mondta: „Éhes vagyok, anyám, adj valamit ennem.” Adtam neki, ő pedig megette, és itt is maradt.

Mondta rá a fiú apja:

– A fiam tegnap megházasodott. De nem vette el a lánytól, amit el kellett volna vennie, nem tette meg, amit meg kellett volna tennie. Ideszaladt hozzád, és enni kért tőled. Nem mehet ez így tovább. Azt mondom, hogy ezután ne adj neki enni, vagy csak rossz ételt adj. Majd akkor hazaszalad a feleségéhez.

– Jól van – felelte az asszony.

Hazament az ember.

Nemsokára megint előkerült a fiú, és azt mondta az anyjának:

– Éhes vagyok, anyám, adj valamit ennem.

– Vettél tegnap asszonyt magadnak, vagy sem? – kérdezte az anyja.

– Vettem – mondta a fiú.

– Hát ha vettél – felelte az anyja –, akkor csak menj hozzá, ezentúl ő ad neked enned.

Elment a fiú. Az apjához ment, és mondta neki:

– Nem akar az anyám ennem adni!

– Vettél tegnap asszonyt magadnak, vagy sem? – kérdezte az apja. – És elvetted-e, amit el kell venni, megtetted-e, amit meg kell tenni?

– Asszonyt vettem, de tőle semmit el nem vettem, vele semmit meg nem tettem – mondta a fiú.

– Menj csak a feleségedhez – mondta az apja. – Vedd el tőle, amit el kell venni, tedd meg, amit meg kell tenni. Aztán mondd meg neki, hogy adjon valami jó ételt enned. Ha te jóllakatod, ő is jóllakat téged.

Hazament a fiú a feleségéhez. Elvette tőle, amit el kell venni, megtette, amit meg kell tenni. Megmosakodott az asszony, jó ételt főzött. A fiú csak nézte. Odavitte az asszony a jó ételt. Megette a fiú. Amikor már mindent megevett, azt mondta:

– Gyere be a házba! Tegyük meg még egyszer meg még egyszer, amit meg kell tenni.

Teherbe is esett az asszony, gyereket szült, fiúgyereket.

Igen, az apa dolga, hogy embert és házasembert faragjon a fiából, mert az anyjától csak enni tanul meg az ember.

Tartalom

Előszó

Mesék anyákról

Mientus-anya

(lapp – N. Sebestyén Irén fordítása)

A falánk Csangó

(kubai joruba – Dornbach Mária fordítása)

Hogyan szeretett bele Csangó az anyjába, Jemajába

(kubai joruba – Dornbach Mária fordítása)

Hogyan békült ki Jemajá a fiával, Csangóval

(kubai joruba – Dornbach Mária fordítása)

A megtalált anya

(bambara – Tótfalusi István fordítása)

Az ignám fiú

(bambara – Tótfalusi István fordítása)

A kakukkról, aki anya volt

(orosz – Petrovácz István fordítása)

Anyai könnyek

(ukrán – Petrovácz István fordítása)

A szófogadó fiú és a három zsák

(bambara – Tótfalusi István fordítása)

Ada három fia

(afrikai – Radnóti Miklós fordítása)

A boszorkány és a menye

(bambara – Tótfalusi István fordítása)

A hűtlen asszony

(kubai joruba – Dornbach Mária fordítása)

A hűtlen asszony büntetése

(kubai joruba – Dornbach Mária fordítása)

Egy asszony meg a lánya

(pápua-új guineai – Bori Clark fordítása)

A Nap lánya

(újgörög – Moravcsik Gyuláné fordítása)

A beszélő ló meg az aranyhajú királykisasszony

(magyar)

Az ördög kilenc kérdése

(magyar)

Szegény édesanya, nincsen annak párja

(román – Méhes György fordítása)

A bűbájos lakat

(magyar)

Mese a fehér farkasról meg az elrabolt anyáról

(tatár – Rab Zsuzsa fordítása)

A bajt okozó anya

(tadzsik – Jeremiás Éva fordítása)

A kígyóvőlegény

(tatár – Agyagási Klára fordítása)

A vaddisznóvá vált fiú

(erdélyi szász – Üveges Ferenc fordítása)

Az őzfiú

(magyar)

Erős János

(erdélyi szász – Üveges Ferenc fordítása)

A tehénanya

(szerb – Szekeres Knefély Klára fordítása)

Hamupipőke

(német – Márton László fordítása)

Hófehérke és Rózsapiros

(német – Márton László fordítása)

A Szépséges Vaszilisza

(orosz – Molnár Angelika fordítása)

Hófejírke

(német – Adamik Lajos fordítása)

A mostoha

(csuvas – Agyagási Klára fordítása)

A két árva

(szlovák – Körtvélyessy Klára fordítása)

A fejír madár

(magyar)

A rossz asszony

(bolgár – Sipos István fordítása)

A három tündér

(spanyol – Boglár Lajos fordítása)

Az ördög anyósa

(spanyol – Boglár Lajos fordítása)

A bűvös kavics

(kazah – Buda Ferenc fordítása)

Kókuszdió

(vietnámi – Nguyen Huu Thut fordítása)

Derék Jankó meg a kemény kenyér

(magyar)

Démétér és Perszephóné

(ógörög – Szabó Árpád feldolgozása)

Mesék apákról

Az apa lándzsája

(bambara – Tótfalusi István fordítása)

A két apa

(indonéz – Katona Tamás fordítása)

Anyámasszony fiacskája

(afrikai – Katona Tamás fordítása)

Szaj Ertine Mergen

(tuvai – Hegyi Imre fordítása)

Mese egy apáról, aki mindenáron kislányt akart

(eszkimó – Székely Katalin fordítása)

Mese egy leányról, akit az apja nem akart férjhez adni

(eszkimó – Székely Katalin fordítása)

Apa és fia

(eszkimó – Székely Katalin fordítása)

Alnazar Báki

(kirgiz – Buda Ferenc fordítása )

Az öregség nélküli fiatalság és a halál nélküli élet

(román – Jékely Zoltán fordítása)

Az aranymadár

(erdélyi szász – Üveges Ferenc fordítása)

Az apai szó

(kirgiz – Buda Ferenc fordítása)

Az utolsó apai tanács

(flnn – N. Sebestyén Irén fordítása)

Atyai tanácsok házasulandó fiúnak

(guaraní – Dornbach Mária fordítása)

A megszolgált pénz

(kabard – Rab Zsuzsa fordítása)

A négy kővé vált herceg

(kasmíri – Szőke Sándorné fordítása)

A huszonöt testvér

(kárpát-ukrajnai – Fincicky Mihály fordítása)

A csodaszarvas

(magyar)

A becsületes fiú

(kirgiz – Buda Ferenc fordítása)

A fortélyos tudomány

(orosz – Molnár Angelika fordítása)

A kicsi bojtár

(magyar)

A kétszívű királyfi

(magyar)

A szegény ember hat fiacskája

(magyar)

Momotaro, a barackfiú

(japán – Zádor Margit fordítása)

Ne oszd szét a vagyonodat, amíg élsz

(bolgár – Sipos István fordítása)

Miért nem ölik meg az öregeket

(bolgár – Karig Sára fordítása)

A kőkirályfi

(grúz – Rab Zsuzsa fordítása)

Bregantino Bregantín

(kubai – Simor András fordítása)

A bíborszínű virág

(orosz – Szöllőssy Klára fordítása)

Az aranyhal

(magyar)

Békakirály és Vashenrik

(német – Márton László fordítása)

A levágott kezű leány

(német – Márton László fordítása)

A só az ételben

(román – Kerekes György fordítása)

A király, aki meg akarta tartani a lányát

(bambara – Tótfalusi István fordítása)

A bezárt szép lány, akit felfalt a hiéna

(bambara – Tótfalusi István fordítása)

A király, aki a lányát kívánta feleségül

(magyar)

A szárnyas királyfi

(magyar)

A Nap fia

(melanéziai – Trencsényi-Waldapfel Imre és Petrolay Margit fordítása)

Mese a szomorú királyról

(grúz – Istvánovits Márton fordítása)

Salkan kán

(kazah – Buda Ferenc fordítása)

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Korrektor Tomka Eszter
A borító Leon Bakszt jelmeztervének
felhasználásával készült
Műszaki vezető Takács Klári
Művészeti vezető Pintér József

ISBN 978 963 144 616 6

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL