A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

M.J. Arlidge: Forget Me Not

First published in Great Britain in 2024 by Orion Fiction, an imprint of The Orion Publishing Group Ltd., An Hachette UK Company

Fordította: Komló Zoltán

Copyright © M.J. Arlidge 2024

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2026

Hungarian edition © Gabo Könyvkiadó, 2026

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Malum Stúdió

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-615-110-126-1

www.gabo.hu

www.facebook.com/GABOKIADO

www.instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

ELSŐ NAP

1. FEJEZET

– Darren, könyörgöm…

A szavak fojtottan, szívből jövően, kétségbeesetten buktak ki belőle.

– Légy szíves, ne csináld ezt…

Naomi ujjai a fiúja lengedező karjára fonódtak, és közben rimánkodott neki, hogy álljon meg, hallgassa meg, gondolja meg magát. A szavai azonban hatástalanok maradtak, az izmos fiatalember elrántotta a karját, és céltudatosan masírozott tovább. A Marlands bevásárlóközpontot zsúfolásig megtöltötték a késő esti shoppingolók, akik közül sokan ferde pillantásokat vetettek a párosra, de Naomi fütyült rájuk, és rohant a szerelme után. Darrenben viszont felment a pumpa, és kérlelhetetlen tempót diktált. Elsuhantak a használt számítógépek boltja, majd a zálogház és a Rock Bottom játéküzlet mellett is. A Portland Terrace-i kijárat már csak ötvenyardnyira volt, és Darren jól kilépett abba az irányba. Ha Naomi meg akarja őt állítani, akkor most kell megtennie.

A fiú felé lendült, a vállát megragadva lefékezte, és maga felé fordította Darrent. A fiú arcvonásai azon nyomban eltorzultak a dühtől, a szája már acsargó káromkodásra nyílt, de a kétségbeesett tizenöt éves lány megelőzte.

– Áruld már el, légy szíves, hogy mit akarsz tőlem. Ha elkövettem valami hib…

– Ugyan, mit akarhatnék én tőled? – mondta gúnyos mosollyal, a karját kinyújtva a narkós.

– De hiszen szerettél – csökönyösködött a lány. – Százszor is elmondtad. Nem értem, mi változott meg.

– Az akkor volt, most meg most van.

A huszonkét éves fiú dühösen megpróbált elfordulni, de Naomi erősen kapaszkodott a karjába.

– Nem, nem – makacskodott a lány. – Nem hagyhatsz itt csak úgy. Én mindenről lemondtam miattad. A családomról, a barátaimról. Tartozol nekem.

– Semmivel sem tartozom neked – sziszegte válaszul a fiú. – Nagyon jól tudtad, hogy mibe mászol bele.

– Akkor meg mi volt ez az egész? Ez az egész rohadt izé?

Naomi hangja fülsértő volt, visított, az arcát már könnycseppek maszatolták, de nem törődött vele. Mintha rajtuk kívül nem is létezett volna a világ, a nyomorúsága minden egyebet kirekesztett. – Ha nem is érdekeltelek, akkor miért mondtad azt, hogy igen?

Darren nem szólt semmit, lesújtóan rázta a fejét, mintha untatnák a lány kérdései. Ahogy teltek a másodpercek, Naomi egyre jobban szégyellte magát, egyre megalázóbbnak érezte a helyzetet, mégsem tudott lemondani a srácról. Rajta kívül senkije sincs a világon.

– Kérlek, Daz, én vagyok az… – esedezett a hangját lehalkítva.

Naomi megkockáztatott egy lépést előre, aztán még egyet. A fiú hallgatásából bátorságot merítve két karcsú kezét Darren dzsekije alá csúsztatta, és ott megpihentette a csípőjén.

– A te csajod.

Lábujjhegyre állva a fiú ajkához emelte az ajkát, és megcsókolta.

– Jó leszek hozzád, kicsim, ígérem – suttogta. – Te vagy a mindenem, attól a pillanattól fogva, hogy megláttalak…

A fiúja egy pillanatig csak meredt rá, meglepte ez a szívből jövő vallomás. Aztán a huszonkét éves fiatalember lassan lehajolt Naomihoz, és azt súgta:

– Semmit se jelentesz nekem, ribanc. Ezt vésd bele abba a fafejedbe.

Naominak a szava is elállt, úgy bámult rá. Aztán, még mielőtt a lány reagálhatott volna, Darren a mellkasára tette a húsos kezét, és teljes erőből ellökte. A dolog váratlanul érte Naomit, aki hátratántorodott, megbotlott a saját lábában, és a fényesre sikált padlóra zuhant. Fájdalom hasított a könyökébe, miközben a tüdejéből kiszorult a levegő, de mielőtt még magához térhetett volna, Darren már újra a képébe mászott.

– Egy darabig a hasznomra voltál, de már nem. Világos?

– Csak ennyi voltam neked? – kiáltotta dühösen Naomi. – Afféle palimadár, aki lopott érted, hazudozott érted, csak hogy neked meglegyen a napi adagod…

– Kezded már kapiskálni – vigyorgott önelégülten Darren.

– De amiket mondtál nekem, az a sok ígérgetés… – nyögte a lány.

Darren arcán széles vigyor terült el, szórakoztatta a csaj naivitása.

– Jézusom, te aztán nem semmi vagy. Azt hiszed, hogy veled kapcsolatban azokat bárki is komolyan gondolhatta?

Kegyetlenül, önelégülten felnevetett, csupa arrogancia és cinizmus volt. Hogy nem látta ezt Naomi? Hogy dőlt be ennek a parazitának? Legszívesebben sértéseket vágott volna hozzá, hogy kiokádja magából a dühöt és a kiábrándulást, de annyira teljessé vált az elhagyatottsága, hogy nem jöttek szavak a szájára.

– Sok szerencsét, kicsim – mondta az expasija. – Szükséged lesz rá…

És azzal már ott sem volt, kislisszolt a bevásárlóközpontból és a lány életéből. Naomi térdre tápászkodva elhagyatottan, hitetlenkedve nézett utána. Hirtelen minden reménysége, minden álma füstté vált, elborzadva figyelte, ahogy a volt fiúja eltűnik szem elől, és csak akkor vetette hátra a fejét, hogy kiüvöltse magából a kínt.

2. FEJEZET

A hang, amelyet a srác kiadott, szinte nem is emberi volt, hanem valami elgyötört, állatias üvöltés.

Helen Grace detektívfelügyelő a sérült tinédzser fölé kuporodott, és két kezét a hasán lévő véres lyukra szorította. Minden erejével azon igyekezett, hogy meggyőzze a fiatalembert, rendbe fog jönni, de az persze meg volt rémülve. A sebesült Helen megnyugtató szavai ellenére újra felordított, vadul és kétségbeesetten, az anyjához, istenhez, akárkihez könyörögve, hogy vessen véget a szenvedésének, és eközben sűrűn bugyogott a vér Helen kezére.

– Jason, nézz rám. Ide tudsz nézni?

– Nagyon fáj – nyögte a tinédzser, és közben a tekintete az eget pásztázta.

– Tudom, de én itt vagyok veled, és gondoskodni fogok róla, hogy ne legyen bajod. Rendőrtiszt vagyok, tudom, mit csinálok. Rendbe fogsz jönni…

Helen meglepetésére a tinédzser sírva fakadt. Hogy ezt a testét kínzó fájdalom váltotta-e ki, vagy az a felismerés, hogy ma este a legjobb esetben is letartóztatják, és vádat emelnek ellene, Helen nem tudta, de mindegy is volt. A fiú így is, úgy is szánalmas látványt nyújtott. Ez a tizenhét évesnél nem idősebb srác gengszteresdit akart játszani, most meg azzal a kilátással kell szembesülnie, hogy a hideg, sötét utcán fog elvérezni.

– Már jönnek a mentők – folytatta csillapítólag Helen. – Most már akármelyik pillanatban elindulhatnak veled a South Hants Kórházba. Ott majd jól befoltoznak, és semmi perc alatt újra lábra fogsz állni.

És aztán mi lesz? Helen tudta, hogy a tinédzser most már akkor is útjában lesz az alvilágnak, ha valahogy mégiscsak megússza a börtönt. Jól elbaltázta a dolgot, lépre ment, miközben egy sportszatyornyi pénzt fuvarozott keresztül a városon, és nyilván meg is fog fizetni a kudarcáért, száműzetés vagy halál által. Helen őszintén remélte, hogy az előbbire fog sor kerülni.

Helen megfordult, és a nyakát nyújtogatva megpróbált átnézni a bámészkodók tömege fölött. Vigasztaló szavai dacára a tinédzser itt haldoklik előtte, úgyhogy mérhetetlen megkönnyebbülést érzett, amikor végre fékcsikorgást, ajtócsapódást hallott, majd két mentős tűnt fel, ahogy sietősen átfurakodtak a tömegen. Odarohantak, és a sebesült tinédzser mellé térdeltek, a mentőtiszt pedig, miközben felváltotta Helent, gumikesztyűt húzott.

– Jason Matthewsnak hívják, tizenhét éves – jelentette Helen, és miközben kiegyenesedett, letörölgette az alvadt vért a kezéről. – A hasat ért két pisztolylövés okozta jelentős vérveszteség. Egyéb sérülésnek nincs nyoma. A lövöldözők már olajra léptek, úgyhogy biztonsággal megmozdíthatják, amikor csak akarják.

– Akkor csapjunk bele – sóhajtotta a mentős, és egy fejbiccentéssel megköszönte Helennek.

Még beszélt, amikor egy harmadik mentős is odaért egy hordágyat tolva, úgyhogy Helen hátralépett, hogy a mentőcsapatnak kellő tere legyen a munkájához. Megfordult, és lépteit a tinédzser összehorpadt mopedje felé irányította, amely duruzsoló motorral ott maradt az oldalán fekve. Helen kesztyűt húzva lenyúlt, hogy leállítsa, majd figyelmét a közelben heverő, felhasadt sportszatyor felé fordította, amely értékes tartalmának már híján volt. A dulakodásban néhány húszfontos bankjegy kiszóródott, amelyek most, hogy feltámadt a szél, ide-oda szállingóztak az elcsendesült utcában. Helen módszeresen levadászta őket, abban a reményben szedte össze és zacskózta be a bankókat, hogy némi fényt fognak deríteni a ma esti vérfürdő mögött rejtőzők arcára. Eközben azonban észrevett egy kisfiút, nem lehetett több tizenegynél, aki éppen megpróbálta elcsaklizni az egyik hiányzó bankjegyet, amelyet az utca túloldalára fújt a szél.

– A helyedben nem tenném – mordult fel Helen.

A gyerek ijedtében sietve visszakozott, eltűnt a sötétben, és otthagyta az elhagyatott bankót. Helen gyorsan felmarkolta, lezárta a zacskót, aztán újra megfordult, hogy szemügyre vegye a helyszínt. Lehangolóan ismerős látványt nyújtott, mivel a város rivális drogbandái között folyó, eszkalálódó viszálykodás egyre zajosabbá, egyre szembeszökőbbé kezdett válni. Ez már a harmadik ilyen incidens volt ugyanannyi hét alatt, és mindegyik sűrűn lakott környéken bontakozott ki, mindegyikben halálos fegyvereket használtak, legyenek azok zombiölő kések, macheték vagy pisztolyok. A város lakói elkeseredettek, felőrlődnek az egyre magasabb megélhetési költségektől, a növekvő bűnözéstől meg a családok felbomlásától, és amikor az emberek elkeseredettek, jól megy a dílereknek. Southamptonban jelen pillanatban nagy pénzt hoznak a drogok, gyakori a versengés, ami csupán egy dolgot jelent – vérontást. Helennek az az émelyítő érzése támadt, hogy a városi bandák totális háborúra készülődnek, és ez a fejlemény mindenki számára súlyos következményekkel fog járni, nem utolsósorban a saját egysége számára, amelynek gyakran kell olyan banditákat üldözőbe vennie, akik előbb lőnek, és csak utána kérdeznek. Helen ma este hamar a helyszínre ért, mert hazafelé motorozva meghallotta a lövéseket, és az elkövetők pillanatokkal az érkezése előtt párologtak el. Mi lett volna, ha másodpercekkel korábban érkezik? Vajon ő is a tűzvonalban találta volna magát?

Helen elhessegette ezeket a gondolatokat, és visszament a mentősökhöz, akik óvatosan éppen a hordágyra emelték a sebesült tinédzsert. Az emberek elkeseredettségének ez a humán költsége, a függőségüknek az ára. Ez a srác két éve még suliba járt, a haverjaival lógott, csajokat fűzött, úgy viselkedett, mint egy átlagos tinédzser. Most meg az életéért küzd, vér szivárog a sebeiből, miközben az anyjáért üvölt.

Vajon megéri, hogy újra láthassa őt? Vagy meghal, mielőtt a kórházba érnének vele? Helen ezt nem tudhatta. Minden tőle telhetőt megtett érte, talán még az életét is megmentette, de vajon ez elég? Elég ez valaha is? A napról napra romló helyzet, az újabb és újabb, további vérontást előrevetítő gaztettek miatt Helen egyre tehetetlenebbnek és kétségbeesettnek érezte magát, miközben az általa ismert és szeretett város arra készülődött, hogy fejest ugorjon a szakadékba.

3. FEJEZET

– Szeretnék neked segíteni, de egyszerűen nem tudunk.

Naomi a nőre meredt, képtelen volt feldolgozni, amit hallott.

– De ez egy hajléktalanszálló, igaz? – makacskodott Naomi, igyekezve kordában tartani a félelmét.

– Igen, de…

– És nekem nincs hová mennem. Muszáj beengedniük.

A menedzser, aki Tarának nevezte magát, mintha aggódott volna, látszott rajta, hogy hatott rá Naomi szorult helyzete. Naomi egy pillanatra elhitette magával, hogy a kapus most majd ellágyul, megkönyörül rajta, és betessékeli, ám ahogy Tara csüggedt, bűntudatos arckifejezéssel Naomi szemébe nézett, a tinédzser érezte magában meghalni a reményt.

– Szeretném én, persze, hogy szeretném, csak nincs üres ágyunk. Teljesen megteltünk.

Naomi bután meredt rá. Ennek az egésznek nincs semmi értelme. Hát hány hajléktalan lehet Southamptonban? Ja, napközben rengeteget látni belőlük az utcán, de csak nincsenek annyian, hogy ezt az egész épületet megtöltsék?

– Van még egy pár szálló, ahol megpróbálkozhatsz – folytatta nagy komolyan a nő. – Van egy a Bridge Streeten, egy meg a Thurlam Streeten.

– Azokat már próbáltam – kontrázott remegő hangon Naomi. – Ott azt mondták, jöjjek ide, majd maga megoldja.

– Van családod, akik segíthetnek?

Naomi a fejét rázta.

– Barátok?

Naomi leszegte a fejét. Igazán nem akart sírva fakadni ez előtt az idegen előtt, de teljesen kétségbe volt esve, mintha az egész világ hátat fordított volna neki.

– Nézd, esetleg vissza tudsz jönni később? – folytatta a szállómenedzser. – Lehet, hogy valaki szabaddá teszi az ágyát, úgy dönt, hogy jobb lesz neki másutt. Megesik néha az ilyesmi…

Hazudott, és ezt mindketten tudták. Talán ezért is nyúlt most ki, hogy megszorítsa Naomi kezét, miközben azt suttogta: – Vigyázz magadra, jó?

Tíz perc múlva Naomi a Hoglands parkban találta magát, a kopott betonösvényeken baktatva. A gördeszkások ma este teljes létszámban kirajzottak, nevetgéltek, viccelődtek, miközben a deszkáik le-föl zörögtek a rámpákon. A vidámságuk, az évődésük mintha Naomit csúfolta volna, akinek küzdelem volt minden egyes lépés. A lány úgy érezte, megfosztották az energiájától, az eltökéltségétől, a reményeitől, mintha bármit is tett, az most sehogy sem végződhet jól, a legkisebb mértékben sem változtathat a helyzetén. Esteledik, és ő egyedül van a városban, nincs hová mennie. Mindent felemészt a nyomorúsága, a félelme tapintható, és a járókelők mégis mintha ügyet sem vetnének rá, sietnek, hogy hazaérjenek a szép, meleg otthonukba, miközben odafönt esőfelhők gyülekeznek.

Hogy jutott idáig? Fél éve még tető volt a feje fölött, napi háromszori kiadós étkezéssel és valakivel, aki törődött vele. Csak ők ketten anyával, most már évek óta, és bár fenemód veszekedtek, jól elvoltak, vagy legalábbis nem rosszabbul, mint bárki más. Aztán felbukkant ő – a jóképű, sármos, manipulatív Darren Haines. Egy házibulin ismerkedtek meg, és a srác mindig azt mondta, amit kellett, egy pillanatra sem hagyta magára. Naomi tudta róla, hogy rosszfiú, de ettől csak még vonzóbb lett. Mostanra persze már megjött az esze, azok után, hogy koldulással, lopással és kölcsönkéregetéssel finanszírozta a fiú ijesztő függőségét, elviselte a rosszindulatú, drogok táplálta dühkitöréseit, és több mint három hónapig élt abban a borzalmas lyukban. Az elején viszont odavolt érte – odavolt a szerelemért, a lázadásért, azért, hogy mindenkinek bebizonyítsa, meg tud állni a saját lábán.

Milyen hülye volt. Milyen egy naiv, átvert, szánalmas hülye. Az után a fiú – nem is, férfi – után a holdra is elment volna, meg vissza, és hová jutott? A Hoglands parkba, ahol lassan ráesteledik, és acélszürke felhők kezdenek esőcseppeket köpködni rá. Lehet, hogy csak ennyit érdemel. Ahogy visszagondolt a sértésekre, amelyeket az anyja fejéhez vágott, Naomi rosszul lett a szégyentől. Az anyukája óvni próbálta az egyetlen gyermekét, eltanácsolni Naomit a fiújától, aki sokkal idősebb nála, és aki nyilvánvalóan egy bajkeverő. És mi volt érte a jutalma? Rosszindulatú elutasítás és hitvány vádaskodás. Naomi most beleborzongott a gondolatba, hogy magányosnak, megkeseredettnek, féltékenynek bélyegezte az anyját, amikor pedig csak megpróbálta őt sínen tartani, iskolába járatni, és megakadályozni, hogy a csatornában kössön ki. Miért? Miért volt ilyen ostoba? Ilyen kegyetlen?

Naomi egyre csak ment, kerülte az arra járó férfiak tekintetét, mert minden idegenben, minden mozdulatban, minden árnyékban veszélyt szimatolt. Mégis, hová menjen? Hol lenne biztonságban? Világéletében ebben a városban lakott, de most teljesen tanácstalannak érezte magát, nem tudta, mihez kezdjen. Menjen a buszpályaudvarra? Nem, az teli van para figurákkal, és néha Darren is dílerkedett ott. Akkor a vasútállomásra? Nem, ott a rendőrök mindig elzavarják az embereket, látta, hogy ezt csinálják. A közparkba? Naomi már a gondolatára is megborzongott, hogy egyedül legyen odakint a hidegben, körülötte azzal a nagy, sötét erdővel…

Naomi most már reszketett, hatalmába kerítette a félelem. Muszáj találnia valami szabadtéri helyet, ahol elvackolódhat, de a hőmérséklet gyorsan esik, és mi van, ha valaki beleköt? Hogyan tudná megvédeni magát? A kabátján, pár fontnál és a telefonján kívül nincs semmije.

A telefonja. Naomi megtorpant, és végigsimított a Samsung sima felületén. Őrült ötlete támadt, botrányos, ahhoz képest, hogy mi mindent művelt, de mi más választása maradt? Sietve végiggörgette a kapcsolatait, amíg meg nem találta azt, hogy „Mama”. A hüvelykujja hezitált, bűntudatosan tétovázott, aztán Naomi nagy levegőt vett, és megnyomta a Hívás gombot.

Naomi zakatoló szívvel várta, hogy kimenjen a hívás, aztán hirtelen kicsöngött. Naomi rögvest érezte, hogy az egész teste megfeszül. Mit fog majd mondani? Mit mondhat azok után, ahogy viselkedett? Aztán egyszer csak felvették, és az anyukája ismerős hangja törte meg a csöndet sürgetőn és félve.

– Naomi? Te vagy az, szívem?

Naomi lába a földbe gyökerezett, megmoccanni sem tudott, képtelen volt megszólalni.

– Naomi, ott vagy?

És ekkor beütött – a bűntudat, a mindent elemésztő bűntudat. Naomi hátat fordított ennek az asszonynak, megalázta, megsemmisítette. Most milyen jogon hívja fel?

Naomi szó nélkül kinyomta a telefont. Nehéznek érezte a mellkasát, és miközben könnyek gyűltek a szemébe, továbbsietett, megfogadva, hogy sem csüggedtnek, sem kiszolgáltatottnak nem fog mutatkozni ezen a ronda helyen. Azonban még alig tett meg három lépést, amikor megszólalt a telefonja – az anyukája hívta vissza. Ezúttal nem habozott, elutasította a hívást, és kikapcsolta a telefonját. Ki mint veti ágyát, úgy alussza álmát.

Kabátját a füléig felhúzva folytatta magányos útját a parkon át, miközben végre megnyílt az ég, és szakadni kezdett az eső.

4. FEJEZET

– Túl fogja élni?

Paul Jennings nyomozó velős és lényegre törő volt, mint mindig. Charlie Brooks nyomozó őrmester a műveleti termen átvágva a táblára tűzte Jason Matthews fényképét, majd szembefordult az egységgel.

– Őszintén szólva, fogalmam sincs – felelte. – Most van a műtőben, és a sebészcsapat szerint bármi megtörténhet. Azt viszont tudjuk, hogy ha Grace felügyelő történetesen nincs ott a közelben, szegény fiú már halott lenne.

– Szegény díler – helyesbített Jennings.

– Akármi is a foglalkozása, ő is valakinek a fia, valakinek a testvére – vágott vissza ezúttal némi éllel a hangjában Charlie. – Sőt, mi több, ennek a városnak a lakója, és mint ilyen, a mi dolgunk kideríteni, hogy ki áll a támadás mögött. Ez a tizenhét éves fiú egy előre megfontolt támadás áldozata lett, és ez még mindig az életébe kerülhet. Ezért is szeretném, ha az egész társaság abbahagyná, amit éppen csinál, és erre az ügyre fókuszálna. Wilson nyomozó, van valami konkrét dolog, ami ezt a támadást összefüggésbe hozza más, nemrégiben történt bandaszintű tevékenységgel?

– Semmi kézzelfogható – felelte felállva Japhet Wilson nyomozó. – Általánosságban véve az utóbbi időben dílereket támadtak meg, hogy elijesszék őket mások területéről. Pénzfutárra most először támadtak, szóval lehetséges, hogy ez egy belsős meló.

– Vagy az is lehet, hogy a konfliktus eszkalálódása – kontrázott Jennings. – A legutóbbi támadásokban mindig két banda vett részt… a Main Street-i brancs és a Kobrák. Eddig kispályás cucc volt az egész, de tudjuk, hogy Matthews a Kobrákkal fut, szóval lehet, hogy most a Main Street-i banda emelte a tétet azzal, hogy a forrásánál szüntette meg a Kobrák készpénzellátását, és ezt a tőkét arra használják fel, hogy fokozzák az utcai jelenlétüket, fegyvereket, drogokat vásároljanak…

– Csakhogy eltérő az elkövetés módja, és a fegyverek is mások – kötötte az ebet a karóhoz Wilson. – A többi támadás véletlenszerű volt, és mindkét esetben kést használtak. Ez jól szervezett kelepcének tűnik, lőfegyver használatával.

– Mint mondtam, eszkaláció – zárta le a vitát Jennings, mintha Wilson épp az imént bizonyította volna az igazát.

– A fegyverről van hír? – szólt közbe Charlie, igyekezve mederben tartani a társalgást.

Most Malik nyomozón volt a sor, hogy felálljon, Charlie legnagyobb megkönnyebbülésére. Ez a nő a leghiggadtabb a fiatalabb tisztjeik között, és nem valószínű, hogy belebonyolódik a kakaskodásba.

– A törvényszékiek rajta vannak – felelte Malik. – De a töltényhüvelyek arra utalnak, hogy egy átalakított Glockról van szó. Nem olcsó, nem is könnyen beszerezhető, és nagyon megbízható fegyver. Az egyenruhások semmit sem találtak a közelben, úgyhogy azt kell feltételeznünk, hogy még annál van, aki lőtt vele.

– Ezért is kell mielőbb a nyomukra bukkannunk – jelentette ki Charlie, és behajlított mutatóujjával megkocogtatta a táblát. – Ez a támadás Freemantle kellős közepén, egy sűrűn lakott környéken történt. Rengeteg család él arrafelé, egy csomó potenciális járulékos veszteség. És az elkövetők még szabadlábon vannak, lehetséges, hogy újabb támadásokat terveznek, szóval meg kell mozgatnunk minden követ. Ha az áldozatunk életben marad, akkor nyilván ő a kiindulási pontunk, de addig is azt akarom, hogy keressék meg az összes utcai kapcsolatukat, bárkit, akinek információja lehet arról, hogy rivális bandák célzott támadást készítenek elő a Kobrák ellen. Ha befolyásolni tudják őket, ha bármilyen enyhébb vétket elnézhetnek nekik cserébe az információkért, tegyék meg. Wilson nyomozó, szeretném, ha átnézné az elmúlt hat hónap lőfegyveres bűneseteit, hátha ezt az átalakított Glockot valami egy konkrét személyhez vagy szállítóhoz kötheti.

– Hogyne.

– McAndrew nyomozó, legyen szíves, vegye kézbe a háromszögelést. Derítse ki, hogy milyen telefon volt az áldozatnál, hátha nyomon tudja követni, merre járt az elmúlt hetekben. Minden ismétlődő mintázatról, minden jelentős helyszínről tudni akarok.

– Máris – felelte azon nyomban a tapasztalt rendőrtiszt.

– A többiektől azt kérem, hogy vegyenek célba bárkit és mindenkit, akinek köze lehet Jason Matthewshoz.

Charlie kézbe vette a jelölőtollát, és Matthews rendőrségi fotójától pókhálószerű vonalakat húzott különböző érintett csoportokhoz.

– Ismert bűntársak. Családtagok és eltartottak. Barátnők. Bárki, akivel együtt ült. Bárki, akinek eladott. Holnap célba vesszük az ismert lakcímeit, a bankszámláit és a próbaidős minősítéseit, de ma este azt akarom, hogy az embereivel beszéljünk, hogy lássuk, mit tudunk összeszedni a mozgásáról és az egyéni problémáiról. Kérem, hogy merüljenek jó mélyre. Van kérdés?

Charlie végigpásztázta az arcok tengerét, de csak céltudatosságot és eltökéltséget látott.

– Helyes, akkor lássunk hozzá.

Az egység szétszéledt, mindenki ment teljesíteni Charlie parancsát. Ő közben lopva az órájára nézett, és lehangoltan állapította meg, hogy már kilenc óra is elmúlt. A héten mindennap késő estig dolgozott, jóval túllépve a túlórakeretét, és most egy újabb kései zárórára volt kilátás. Nagyot sóhajtva az íróasztala felé fordult, hogy aztán az útját elálló Paul Jennings nyomozóba ütközzön.

– Minden rendben, főnök? – kérdezte aggodalmaskodva Jennings.

– Minden szép és jó – felelte semleges hangon Charlie. – Egy újabb nap a Paradicsomban…

Indulni készült, de Jennings elébe lépett, és elállta a menekülő útvonalat. Impozáns megjelenésű, izmos, jóképű és tiszteletet parancsoló férfi volt, de ma este gyengéd, együttérző arckifejezést öltött.

– Csak arra gondoltam, hogy ha lelépne, biztosra veszem, hogy mi itt elboldogulunk a dolgokkal. Már így is négyszer túlórázott zsinórban.

– Köszönöm a törődést, de nem biztos, hogy az új őrsparancsnok díjazná az engedély nélküli távolmaradásomat, amíg Grace felügyelő még a kórházban van.

– De tudjuk, mi a dolgunk, és az éjszaka nagy része rá fog menni Matthews bűntársainak előbányászására. Miért nem tart egy kis szünetet, és megy haza, hogy lássa azokat az aranyos gyerekeit?

Az ajánlat őszintének tűnt, de Charlie tudta, hogy semmi ilyesmiről nincs szó. Számtalanszor látott már ilyet – látszólag jóakaratú férfi rendőrök csapdát állítanak, hogy ő belesétáljon. Ha egy rendőrnő „családi okok” miatt korábban távozik, örökre elintézi magát azzal, hogy részmunkaidős, akiben sem az elkötelezettség, sem az eltökéltség nincs meg. Mindig is íratlan szabály volt, hogy a testület női tagjainak már azért is kétszer olyan keményen kell dolgozniuk, mint férfi társaiknak, hogy komolyan vegyék őket. Charlie-nak felforrt tőle a vére – olyan maradi, olyan igazságtalan dolog –, de így működött a rendszer, és neki nem állt hatalmában változtatni rajta.

– Kösz az ajánlatot, Jennings nyomozó, de megvagyok. Magának van valakije, akihez magának kell hazamennie?

Charlie tudta a választ, részben ezért is kérdezte. Jennings vette a célzást, visszavonulót fújt, és közben valami megjegyzést súgott a kollégáknak. Charlie bosszúsan masírozott vissza az íróasztalához. Az égvilágon semmi oka sem volt rá, hogy még mindig bizonyítson a Jenninghez hasonló beosztott kollégák előtt, hiszen már hosszú évek óta szolgált, de úgy tűnt, egy rendőrnő sohasem tehet eleget annak igazolására, hogy megérdemli a helyét a csapatban. Charlie ma este ezért fogja elmulasztani a lányai ágyba fektetését.

Már megint.

5. FEJEZET

Szorosan becsukta a szemét, és imádkozott, hogy szálljon rá az álom. Csakhogy a szíve zakatolt, a gondolatai egymást kergették, a félelmeit pedig lehetetlen volt elűzni.

Naomi több mint egy órán át gyalogolt a szakadó esőben, kétségbeesetten keresve valami száraz, védett helyet, ahol elrejtőzhet a világ elől. De lövése sem volt róla, hová mehetne, és valahányszor sikerült találnia egy biztonságos, félreeső zugot, hamarosan kiderült, hogy egy másik nyomorult lélek már elfoglalta. Tágra nyílt szemű kokósokkal futott össze, egy idősebb asszonnyal, aki meg volt róla győződve, hogy Naomi a nővére, még egy terhes tinivel is, aki keresetlen szavakkal közölte Naomival, hogy húzzon el. Naomi hangulata minden egyes másodperccel tovább romlott. A farmerja átázott, a kapucnis pulcsija is, és az eltökéltsége rohamosan elillant. Egyik fele attól félt, hogy majd egész éjjel gyalogolnia kell, a kihűlést vagy még annál is rosszabbat kockáztatva, miközben a másik fele azon tűnődött, hogy vajon nem ez lenne-e a legjobb terv. Legalább mozgásban maradna. Legalább biztonságban lenne. De aztán egyszer csak belebotlott az aluljáróba, amely mocskos és nyugtalanító volt ugyan, de menedéket nyújtott a szakadó eső ellen, és ez számára eldöntötte a dolgot.

Egy pillanatra futó megkönnyebbülést érzett, ahogy az özönvízből kilépve szárazra ért. Ám ez az érzés egykettőre elpárolgott, amikor szemügyre vette a félhomályos aluljárót, ahol nyüzsögtek a reményt vesztett kisemmizettek – szunyókáló hajléktalanok, magukban motyogó narkósok meg a szakmájukat remény és érzelem nélkül űző, didergő szexmunkások. Naomi tétován botorkált el a tengernyi ellenséges arc mellett, amelyek kíváncsisággal vegyes ellenszenvvel fordultak az újonnan érkezett felé, hogy szemügyre vegyék. Naomi rendes körülmények között átrohant volna ezen a nyomasztó helyen, hogy minél hamarabb újra kiérjen a szabad levegőre, ma este azonban nem siette el a dolgot, kétségbeesetten kutatott menedék után. A keresés először mintha kudarcra lett volna ítélve, de végül talált egy hálóhelyet, amely gazdátlannak látszott. Egy régi szervizajtó volt, amelyen át az alagút elektromos és világító rendszeréhez lehetett hozzáférni, a rá erősített, veszélyt jelző nagy tábla arra intette a járókelőket, hogy belépni tilos. A széles küszöb viszont épp elég nagy volt ahhoz, hogy bevackolja magát, úgyhogy Naomi kisajátította az üres helyet, és igyekezett minél kényelmesebben elhelyezkedni. A hideg betonon összegömbölyödve szorosan maga köré húzta a kabátját, a kapucnit addig feszítette az arca köré, amíg már belevájt a bőrébe, aztán behunyta a szemét, és várta az amnéziát.

Hiú igyekezet volt. Nem egyszerűen a fakó mennyezeti lámpák miatt, amelyek beteges fénybe vonták az aluljáró koszos belsejét, és nem is a közömbösen elsuhanó járművek által kibocsátott kipufogófüst orrfacsaró bűze, hanem a zaj miatt. Odakint továbbra is zuhogott az eső, az aluljáró bejáratánál egy törött csőből ömlött a víz, és mindezeken át hallani lehetett, ahogy nyávogva incselkednek egymással a macskák, ennek az isten háta mögötti helynek a lakói. Ez a lárma lassacskán alábbhagyott, ahogy a forgalom megritkult, a narkósok bekómáltak, és a szexmunkások is eltették magukat másnapra, de a hirtelen megszólaló, éles és nyugtalanító, ismeretlen zajok így is éberen, feszült idegállapotban tartották Naomit. Iszonyúan nagy szüksége lett volna az alvásra, fizikailag és érzelmileg is kikészült, de nem tudta elnyomni a bensőjét sanyargató félelmet, sem pedig az átázott ruhája undorító hidegét. A legvadabb álmaiban sem gondolta volna, hogy itt fog kikötni dideregve, kétségbeesve és rettegve. Most mégis ez számára a realitás.

Kényszerítette magát, hogy lazuljon el, hogy pihenjen egy kicsit, ha másért nem, hát azért, hogy védekezzen az aléltság ellen, amely a hatalmába kerítette. Az elméje azonban egyre csak zakatolt tovább. Mi fog történni a következő egy órában? Mielőtt véget érne az éjszaka? Holnap? Vajon koldulásra kell majd fanyalodnia, hogy életben maradjon? Arra, hogy a hajléktalanszállás körül ólálkodjon abban a halvány reményben, hogy majd kirúgják valamelyik lakóját? Vagy még rosszabbra? Naomi éppen ezen töprengett, tele volt a feje sötét gondolatokkal, amikor egy új hangot hallott meg.

Lépteket. Halk és kimért lépteket, amelyek a rejtekhelye felé közeledtek. Azon nyomban befeszült. Ez az ismeretlen zaj vajon egy begőzölt narkós tántorgása, vagy egy szexmunkás topogása? Nem, a léptek magabiztosnak, céltudatosnak tűntek. Naomi nyugtalankodva feltápászkodott, megpróbált eltűnni a búvóhelyében, de nem sikerült belesimulnia a környezetébe, mivel a betolakodó közvetlenül előtte állt meg.

– Helló, szívem. Jól vagy?

Naomi ijedten reagált, de a férfi hangja cseppet sem volt ellenséges vagy riasztó. Ami azt illeti, szívélyesen, gyengéden, aggódva szólt hozzá.

– Ez a hely nem a magadfajta kislányoknak való. Mi az ördögöt keresel itt?

Naomi önkéntelenül is nyújtogatni kezdte a nyakát, hogy lássa, ki ez a jótét lélek. De rögtön hátra is hőkölt, ahogy a férfi zseblámpájának erős fénye elvakította.

– Nem kell megijedni, segíteni szeretnék. Idelent mindenféle furcsa alak és számkivetett megfordul, de te nem tartozol közéjük. Szóval mit szólsz? Keressünk valami jobb helyet, ahol eltöltheted az éjszakát? Biztosan vannak szállók vagy panziók, ahol befogadhatnak, de legalábbis egy népkonyha, ahol megpihenhetsz egy kicsit.

Komolyan csábító gondolat volt. Mit nem adott volna most Naomi egy száraz, biztonságos helyért és egy tányér forró levesért! Így aztán természetes óvatossága ellenére ismét a férfi felé fordult, remélve, hogy talán most megfordul a szerencséje. Látni akarta az arcát, hogy kiolvassa belőle a szándékait, de a zseblámpája fénye még mindig elvakította, és mögötte csak egy sötét alakot tudott kivenni. De még így is azon kapta magát, hogy már reagál rá, ahogy a férfi kinyújtja felé az erős kezét, és nyájas, bátorító hangon így szól:

– Gyere, szívem. Hadd vigyelek valami meleg helyre.

6. FEJEZET

Sheila Watson szíve a torkában dobogott, miközben félrerántotta a hullámos vaslemezt. A városnak ezt a részét nem ismerte, foglalt házba még soha be nem tette a lábát, és általában nem merészkedett volna ide ki egyedül ilyen késő éjszaka. De Naomi néma hívása komolyan felizgatta, így aztán kétségbeesett küldetésre indult Portswoodba. A városnak ez a része lassan elkezdett dzsentrifikálódni, de még mindig voltak olyan bugyrai a külvárosnak, amelyek abból a korszakból maradtak itt, amikor ez itt még számkivetettek, bűnözők és narkósok menedéke volt. Az előtte álló, graffitikkel összemázolt épület is egy ilyen kövület volt, élettelen, baljóslatú hely, amely csak rossz dolgokkal kecsegtetett. De Sheila idáig már eljött – most már nem fordulhat vissza.

A régi sorház bejárati ajtaja már réges-rég eltűnt, a helyét egy hullámos vaslemez vette át, amelyre festékszóróval azt a hevenyészett feliratot festették fel, hogy „Belépni tilos”. Sheila erre rá sem hederítve megrángatta a torlaszt, mert elszánta magát, hogy bejut. A fém eközben végigkarcolta a betont, és olyan kellemetlen csikorgó hangot hallatott, hogy belesajdultak az idegei. Azt nem tudta, hogy kicsoda vagy micsoda rejtőzhet odabent, de az biztos, hogy nem akarta elárulni a jelenlétét. De már megtörtént a baj, úgyhogy egy utolsó rántással megnyitotta a rögtönzött ajtót, amely mögött ütött-kopott folyosó vált láthatóvá. Sheila a bátorságát összeszedve belépett.

A bal lába azon nyomban lesüllyedt, és átszakított egy korhadt padlódeszkát. A megdöbbent Sheilának a lélegzete is elakadt a fájdalomtól, hirtelen megbicsaklott a bokája, és közben szálkák álltak a bőrébe. Összerezzent, aztán óvatosan kihúzta, és megtapogatta a lába szárát, hogy felmérje a sérülést. Eközben döbbenten látta, hogy remeg a keze, végiglüktet rajta a félelem és az adrenalin. Talán idegesebb, rémültebb, mint gondolta. De akkor is mennie kell tovább, hátha megtalálja azt az egyetlen embert a világon, akit szívből gyűlölt.

Hogy bánta Sheila azt a napot, amikor Naomi meglátta Darren Hainest! Sheila megértette a vonzódást, valamikor ő is volt tinédzser, de soha nem képzelte volna, hogy a lánya ennyire a megszállottjává lesz, hogy Naomi elvakultsága szétszakítja a családjukat. Pedig megtette, méghozzá egykettőre, Naomi egy különösen heves veszekedés után eljött otthonról, hogy itt éljen, a többi számkivetett meg semmirekellő között, egy ócska matracon dögölve. Isten tudja, mi folyt ezen a helyen, mire vetemedtek az emberek, hogy a szokásaikat pénzeljék, de ha Naomi még tényleg itt van, akkor Sheilának feltett szándéka, hogy hazavonszolja.

Sheila eleinte dühös volt a lányára, miután elhagyta a családi otthont, aztán mélységesen aggódott, majd végül beletörődött a hosszú harcba, hogy visszakapja őt. Naomi ma esti hívása azonban megtörte Sheila eltökéltségét, és a türelmes elszántságot zsigeri félelem váltotta fel. Biztos volt benne, hogy a vonal másik végén Naomi volt, hallotta, ahogy lélegzik, érezte, hogy meg akar szólalni, de aztán hirtelen megszakadt a hívás. Miért? Mi történt vele? Amikor megpróbálta visszahívni, a hívás egyenesen hangpostára ment. Sheila ösztöne azt súgta, hogy valami szörnyűség történt, hogy Naomit megtámadták, talán éppen most küzd az életéért. Rémületében arra gondolt, hogy hívja a rendőrséget, de korábban már többször is az érdektelen hajthatatlanságukba ütközött, úgyhogy inkább ide jött, az elmúlt három hónapban ez volt Naomi második otthona.

Sheila előrébb bicegett, és bedugta a fejét az elülső szobába, ahol két alvó alakot vett ki, akik a padlón nyújtóztak el.

– Naomi, szívem, te vagy az?

Az alakok megmoccantak, de nem válaszoltak. Ahogy alaposabban megnézte őket, Sheila látta, hogy mindkettő nagydarab férfi. Az eldobált tűket meg a padlón heverő összegyűrt alufóliákat is észrevette, úgyhogy sietve továbbállt. A többi földszinti szobában senki sem tartózkodott, ezért megragadta a korlátot, és felmászott a lépcsőn. A bal lábában azon nyomban felnyilallt a fájdalom, a bokája tiltakozott, de a rücskös fát megmarkolva tovább erőlködött, és felért az első emeletre. Itt megpihent. Az emeleti lépcsőfordulóból három sötét szoba nyílt, mindegyik ajtaja résnyire nyitva állt. Melyikkel próbálkozzon? És mit fog találni odabent?

Megacélozta magát, és a legközelebbi hálószoba kilincsére tette a kezét, majd lassan, óvatosan lenyomta.

– Maga meg mi a faszt keres itt?

Sheila ijedten fordult meg, és látta, hogy Darren Haines tart feléje.

– Nem látjuk szívesen – folytatta a férfi, miközben keresztülvágott a lépcsőfordulón, és a nő fölé tornyosult. – Úgyhogy tűnés innen.

– Hol van? – szegezte neki a kérdést Sheila, a megfélemlítésre ügyet sem vetve.

– Azt mondtam, TŰNÉS INNEN! – bömbölte Haines, közben karon ragadta, és a lépcső felé lökdöste az asszonyt.

Sheila kiszakította magát a férfi markából. Fizikailag nem volt egy súlycsoportban Darrennel, de több volt a vesztenivalója. Olyan nincs, hogy kihajítsa az utcára, mint egy zsák krumplit.

– Naomi nélkül nem megyek el innen, szóval bárhol is van, menjen, és hozza ide.

A nagydarab narkós azonban csak a fejét csóválta, bosszantotta az asszony elszántsága.

– Naomi? Merre vagy, szívem? Én vagyok az… – kiáltotta Sheila, a férfira rá sem hederítve.

Az asszony meglepetésére Haines hátralépett, összefonta a karját, és elmosolyodott.

– Naomi, kérlek, merre vagy? – Sheila nem tágított.

A férfi ekkor hidegen és érzéketlenül elnevette magát.

– Kiabálhat meg üvöltözhet, ahogy csak akar. Nincs itt.

– Ezt hogy érti? – kérdezett vissza egyszeriben riadtan Sheila.

– Úgy, hogy lelépett, köddé vált, felszívódott.

– De miért? Nem értem.

– Már nem vagyunk együtt.

– Mióta?

– Ma délután óta. Kezdett idegesíteni, úgyhogy muszáj volt elengednem.

Széles mosolyt villantott, két aranyfog villant Sheilára.

– Hová ment?

– Mit tudom én – vont vállat a férfi.

– Mondja el, hogy hol van! – követelte Sheila, miközben megindult termetes ellenfele felé, és galléron ragadta. – Innen addig nem megyek el, amíg…

– Honnan tudjam? – szakította félbe Haines. – De van rá esély, hogy talán hanyatt vágta magát valami másik hülyének. Tudja, milyen.

Sheilából kirobbant a döbbenet és a felháborodás, megragadta a gyanútlan narkós arcát, és hátrabillentette a fejét. A férfi meglepetésében egy pillanatra megtántorodott, majd visszanyerte az egyensúlyát, és megtapogatta az arca bal felét, amelyen vékony vércsík bomlott ki, ahol az asszony gyűrűje felhasította a bőrét.

– Ne merészelj így beszélni a lányomról, te mocskos…

Sheila nem tudta befejezni a mondatot, mert a semmiből egy húsos kéz érkezett, és nagyot csattant az ő arcán. A középkorú anyuka a meglepetéstől hátratántorodott, és nekiütközött a málladozó falnak. Lélekszakadva próbálta visszanyerni az egyensúlyát, de csak Hainest látta közeledni, gyilkos dühvel a tekintetében.

Sheila most nem habozott, és a korlátot megragadva lezúdult a rozoga lépcsőn. Félig botladozva, félig zuhanva a bal bokája kifordult, ahogy nagyot zöttyenve landolt a földszinten. Fájdalom hasított belé, de a kínt magába nyelve botorkált tovább, és kirontott az ajtón a záporesőbe.

Kétségbeesetten elsántikált olyan messzire, amennyire csak tudott, rettegve, hogy Haines majd ráveti magát, és csak az utca végére érve mert megállni, hogy visszanézzen. Megkönnyebbülésére Hainesnek híre-hamva sem volt, nyilván meg sem fordult a fejében, hogy őt üldözőbe vegye. De ahogy ott állt az egyre jobban szakadó esőben, törődötten, kimerülten és rémülten, gyorsan elillant a diadalérzete. Igen, megúszott egy erőszakos támadást, viszont nem sikerült megtalálnia a lányát. Az ő imádott Naomija még mindig odakint van valahol egyedül, elkallódva. Mi lehet vele? Miért telefonált egyszeriben haza? Egyáltalán életben van még?

Sheila tébolyultan, reményvesztetten üvöltötte ki magából a lánya nevét egyszer, kétszer, háromszor. De válasz nem jött, gyötrelmes kiáltozását elnyelte a sötétség.

7. FEJEZET

Mi az isten történik vele?

Naomi botladozott tovább, könyörtelenül vezette őt a támadója, aki most egyenetlen betonlépcsőn ráncigálta lefelé. Szinte fel sem tudta fogni, hogy milyen kutyaszorítóba került, hányingere volt, alig állt a lábán, furán elhomályosult a látása. Arra emlékezett, hogy az őrangyala beültette a kocsijába, meg hogy milyen különös utat tettek meg a város mellékutcáin át, de utána minden elhomályosult. Egy jellegtelen épület előtt álltak meg, amely egyáltalán nem hasonlított arra a szállóra, amit a férfi ígért neki, aztán arra kérte, hogy valamit vegyen ki a kesztyűtartóból. Az igazolványát? Egy kulcsot? Nem emlékezett rá. Csak a borzalmas rongyot tudta felidézni, amit a férfi a szájára meg az orrára szorított, miközben ő előrehajolt – azt a rettenetes szagot, az égető érzést a torkában, aztán a sötétséget, amely beburkolta.

Elájulhatott, mert legközelebb arra eszmélt, hogy itt van, durván vonszolják lefelé egy porlepte lépcsőn, amely mintha felágaskodna az üdvözlésére, de közben elbuktatja, feltartja. A kísérője káromkodva szitkozódott, dühösen felrángatta a lányt, és masírozott vele lefelé, egyre csak lefelé. Naomiban a bódultsága dacára is minden lépéssel egyre nőtt a riadalom, és már kinyitotta a száját, hogy megszólaljon. Azt akarta mondani a férfinak, hogy tévedésben van, ő nem akar itt lenni, hanem haza akar menni. Ám ahogy az ajkai szétváltak, nem jött ki hang a torkán. A nyelvét vastagnak érezte, a szája elzsibbadt, és alig kapott levegőt. Mit művelt ez vele?

Naomi a falra tenyerelt, hogy megtámaszkodjon, de a támadója elhúzta a kezét, belökött egy ütött-kopott ajtót, és bevonszolta a lányt a mögötte lévő helyiségbe. Naomi ismét dülöngélt, nehezére esett befogadni a környezetet. Valamilyen alagsori tárolóhelyiségben voltak, amely néhány ócska építőipari szerszámot meg pár eldobált kólásdobozt leszámítva üresen állt. Mi ez a hely? És miért hozta őt ide?

Naomi felnézett a férfira, remélve, hogy némi kedvességet, valami magyarázatot, valami megnyugtatáshoz hasonlót láthat majd az arcvonásaiban, de fogvatartója rá sem hederítve kényszerítette, hogy térdeljen le.

– Itt maradsz – vakkantotta, miközben a lánytól elfordulva a hátsó falhoz sietett.

Naomi szót fogadott, képtelen lett volna megmozdulni. Legszívesebben elhányta volna magát, sikítozott és elájult volna, ehelyett csak térdelt ott, és nézte, ahogy a férfi munkához lát. Naomi most már biztosra vette, hogy hallucinál. Elrablója mintha valamiket levett volna a hátsó falat borító polcokról, majd magukat a polcokat is leszerelte volna. Mit csinál? Naomi pislogott egyet-kettőt, a fejét rázta, hogy elűzze ezeket a zavaros képeket, de most még különösebbé váltak a dolgok. Elrablója lenyúlt, hogy megrántson valamit, és a hátsó fal – hihetetlen módon – mintha megnyílt volna, középen összecsuklott, és mögötte egy titkos kamra vált láthatóvá.

Naomi az epe keserű ízét érezte feltolulni a torkán. Nem látta, mi van odabent, de nem is akarta tudni. Egyik térdét előrébb tolva megpróbált felállni, valami azt súgta neki, hogy szélsebesen el kell hagynia ezt az épületet, hogy ha hagyja magát bevonszolni arra a sötét helyre, akkor talán sosem jut ki onnan. De még mindig súlyosan dezorientált volt, és miközben megpróbált fölegyenesedni, oldalra zuhant. Támadója ekkor újra rávetette magát, a karjánál fogva felráncigálta, és a vészjósló nyílás felé húzta. Naomi ismét sikítani próbált, kiáltani, de csak tompa mormogásra futotta. Elkésett, a férfi már tuszkolta is be a nyomasztó, klausztrofóbiás helyre. Idelent nem volt se levegő, se fény, csak a málló vakolat és az áporodott vizelet orrfacsaró bűze. Naomi megpróbálta visszarántani magát, hogy kiszabaduljon a férfi szorításából, de a támadója túlságosan erős és túlzottan elszánt volt, és a lány már érezte is, hogy a jobb oldali túlsó sarokban a földre kényszeríti őt. A háta valami keménybe és hidegbe ütközött, valami csőbe, de még mielőtt tudatosult volna benne a fájdalom, az elrablója megragadta a bokáját, valamit rácsatolt, és a falhoz rögzítette vele a lányt. Lenyúlt, és néhányszor megrángatta, hogy meggyőződjön róla, szilárdan tart a béklyó, aztán felállt.

– Kérem… – zihálta Naomi, akinek végre sikerült kinyögnie egy tiltakozó szót.

A férfi azonban fütyült rá, csak azért állt meg, hogy a lányt durván visszalökje a padlóra, majd megfordult, és távozott a szűk, büdös helyiségből. Másodpercekkel később bezárta maga mögött az ajtót, teljes sötétségbe borítva a szobát.

Naomi ekkor eszmélt rá, hogy nincs egyedül.

MÁSODIK NAP

8. FEJEZET

Helen megrántotta a gázkart, és végigdübörgött a Western Avenue-n. Felgyorsítva, a forgalomban szlalomozva átszáguldott a városközponton, majd hirtelen irányt váltott, és a főútról lekanyarodott a Southampton Central rendőrőrs parkolójába.

Leparkolt, lecibálta a sisakot, és futólag felnézett a föléje tornyosuló üveg-mészkő épületre, amely most már több mint három évtizede a vezércsillaga. Ez a hely mentette meg őt, ez tette emberré, és minden reggel, amikor megérkezett, ugyanazt a várakozásteli bizsergést érezte. A Kiemelt Ügyek csapatának vezetőjeként nem volt kihívásoktól mentes az élete, különösen, hogy új főnöke lett, akivel meg kellett küzdenie – a nagyra becsült, sokat követelő Rebecca Holmes főfelügyelő –, de Helen így is mindig örömmel várt minden egyes új napot. Az itteni szerepét, a nagy felelősséget, amelyet Southampton legsúlyosabb bűnügyeinek felderítésében viselt, boldogan vállalta. Sőt, mi több, a szíve legmélyén tudta, hogy nélküle elveszett ember lenne.

Végigmasírozott a hideg aszfalton, és belépett az őrizetesek részlegébe. Tudta, hogy a csapat gőzerővel dolgozik, és már alig várta, hogy megtudja, találtak-e valami új nyomot. Az előcsarnokon átvágva lehúzta a motoros dzsekije cipzárját, mert a lehető leggyorsabban át akart öltözni, hogy belevesse magát a buliba. Az ügyeletes pult előtt elhaladva azonban heves szóváltásra lett figyelmes egy foglár őrmester és egy zaklatottnak tűnő középkorú nő között, aki mintha sírt volna. Helent egy pillanatra megkísértette, hogy nem törődik velük, és rohan tovább, de a nő elkínzott hanghordozásában valami habozásra késztette. Elkeseredettnek tűnt a hangja.

– Miért nem hallgat meg? – panaszolta keserűen a nő. – Lehet, hogy a lányom egy árokban hever, nem tudhatja. Muszáj tennie valamit.

A foglár már nyitotta a száját, hogy leszerelje a nőt, hogy előhozakodjon ugyanazzal az elcsépelt kifogással, amellyel már ezerszer élt, de Helen megelőzte, mielőtt még nagyobb kárt okozhatott volna.

– Tudok esetleg segíteni? – kérdezte lágy hangon.

A nő megfordult, és fáradt, kivörösödött szemmel nézett fel Helenre. Csinos volt, erős, finoman kidolgozott arcvonásokkal, de most összetörtnek és rémültnek látszott.

– Helen Grace detektívfelügyelő vagyok – tette még hozzá Helen. – Én vezetem az itteni bűnügyi nyomozó egységet.

– Hát, nem is tudom… – felelte bizonytalanul a nő. – Én csak azt magyaráztam itt a kollégájának…

– Miért nem mondja el nekem? – szakította félbe kedvesen Helen, és odatessékelte egy székhez.

– Nem is tudom, hol kezdjem – mondta leülve a nő, és egyszeriben nagyon fáradtan csengett a hangja.

– Hát, először is, miért nem árulja el a lánya nevét?

– Naomi Watson a neve. Az anyja vagyok, Sheila.

– És azt mondja, hogy eltűnt?

– Tegnap késő este óta nincs meg – erősítette meg a középkorú anyuka, akinek most aggodalom lopódzott a hangjába. – Három hónapja a drogos fiújával élt Portswoodban, de az tegnap este lapátra tette őt. Nem… nem sokkal nyolc után felhívott, talán mert zaklatott volt, és félt, de aztán egyszerűen letette. Nem tudom, történt-e vele valami, vagy csak nem tudja magát rászánni, hogy beszéljen velem…

– Elidegenedtek egymástól?

– Nem, dehogyis – vágta rá sietve Sheila. – De azért összerúgtuk a port. A fiúja… Darren Haines… egy semmirekellő, egy élősködő, egy narkós. Hála neki, a lányom kimaradt az iskolából, elkezdett lopni tőlem meg a barátoktól, és végül egy borzalmas foglalt házban kötött ki…

Láthatóan egyre zaklatottabb lett, ezért Helen vigasztalóan a karjára tette a kezét.

– Elnézést, csak már tényleg nagyon nehéz volt az utóbbi pár hónapban – mondta a nő.

– Megértem. Tehát tegnap este ön visszahívta Naomit?

– Vagy százszor, de folyton csak hangpostára kapcsolt. Egész éjjel körbe-körbe autóztam, és őt kerestem, mindig visszakanyarodtam a Hoglands parkhoz, de semmi jele…

– Miért oda?

– Mert a háttérben hallottam a gördeszkásokat, amikor tegnap este felhívott. Arra gondoltam, hogy talán a közelben talált egy helyet, ahol elvackolódhatott, de nyomát sem láttam…

Remegett a hangja, ahogy az aggodalom a hatalmába kerítette.

– Annyira aggódom miatta. Felnőttnek hiszi magát, de igazából semmi tapasztalata sincs a világról, fogalma sincs, hogy kell megélni az utcán…

– És mennyi idős, Sheila?

– Tizenöt.

Ezt az utolsó szót még sikerült kinyögnie, aztán összeomlott, az arcát a tenyerébe temetve keservesen zokogott. Nem egykönnyen lehetett nem meghatódni a balsorsán; Helennek ugyan nem voltak saját gyerekei, de azt tudta, hogy ez minden szülő legszörnyűbb rémálma. Sheila lányát elcsábította egy idősebb fiú, aztán kidobta őt, mint valami szemetet, magára hagyta egy veszélyes és könyörtelen városban.

– Sheila, én megértem, hogy nagyon zaklatott, igazán megértem. De Naomi még csak tegnap este tűnt el, és biztos van annyi esze, hogy biztonságos helyet keressen. Ezzel együtt a legfőbb gondom lesz utánanézni, hogy meg tudjuk-e találni. Vannak barátai, akikhez esetleg mehetett? Más családtagok?

Sheila szomorúan rázta a fejét.

– Mindig is csak mi ketten voltunk.

– És elképzelhető, hogy szed valamit, bármit, ami esetleg befolyásolhatja az ítélőképességét, megakadályozhatja abban, hogy felismerje a veszélyt? Pia? Drogok? Gyógyszerek?

– Nem hiszem. A fiúja kábszeres volt, de ő sosem nyúlt az anyaghoz, nem szerette, ahogy hatott rá.

– Az jó. És gondolja, hogy el tudna menni egy szállóra vagy menedékhelyre, ha nagyon kétségbeesne?

– Nem tudom – felelte a könnyeit törölgetve Sheila. – Ez neki egy teljesen új világ. Én mindig gondoskodtam róla, hogy tető legyen a feje fölött, legyen mit ennie, és ruhája is legyen, amikor megengedhettük magunknak… Még sosem maradt magára, és egyszerűen nem tudom, hogy fog megbirkózni vele. Én… én egész éjjel a legszörnyűbb dolgokat képzeltem magam elé. Én magam is bőrig áztam, miközben abban a viharban caplattam, isten tudja, hogy neki milyen lehetett…

Beesett szemmel, elkeseredve nézett Helenre.

– Sheila, tudom, hogy meg van rémülve, de szeretném, ha megtenne nekem valamit.

Az anyuka könnyek között bólintott, szemlátomást megkönnyebbült, amiért Helen veszi kézbe a dolgokat.

– Szeretném, ha hazamenne. Naomi remélhetőleg ott fog felbukkanni, vagy visszahívja magát, de fontos, hogy ott legyen arra az esetre, ha megjelenne. Én meg addig beindítom az egész városra kiterjedő kutatást, riasztom az összes egyenruhás rendőrt, hogy keressék, remélve, hogy még a nap vége előtt visszajuttathatjuk magához. Ez hogy hangzik?

– Remekül – suttogta a meglepődni látszó Sheila könnyezve. – Nem akarok nagy felhajtást, de vele nem jutottam semmire… – Sheila a foglár felé intett.

– Ami nem volt szép – felelte élesen Helen. – Naomi megérdemli az osztatlan figyelmünket, és én minden tőlem telhetőt el fogok követni, hogy épségben és biztonságban visszajusson magához.

– Köszönöm, köszönöm – kántálta Sheila, és a tenyerébe fogta Helen kezét. – Tudom, hogy milliónyi más, különb tennivalója is akad, de nagyon jó tudni, hogy veszi a fáradságot.

Helen jól megnézte Sheila komoly, esedező arckifejezését, és annyira meghatódott, hogy azt elmondani sem tudta.

– Veszem bizony, mert tudom, hogy milyen ez. Évekkel ezelőtt volt idő, amikor én is az utcán éltem – vallotta be csöndesen Helen. – Akkoriban bármit megadtam volna valami biztonságos és meleg helyért, ahová mehettem volna. Úgyhogy, kérem, hagyja ezt rám, és próbáljon meg nem idegeskedni. Meg kell őriznie az erejét akkorra, amikor majd Naomi hazatér.

Sheila Watson egy pillanatra Helenre meredt, aztán átölelte, és hevesen magához szorította. Helen meglepődött, de azért viszonozta a gesztust, és kerülte a foglár tekintetét, aki életunt, kritikus arckifejezéssel nézte őt. Talán jogosan viselkedett körültekintően, talán Helen tett túlzó ígéretet, de úgy érezte, hogy Sheilának ma erre a bizonyosságra, erre a megnyugtatásra van szüksége. Csak azért imádkozott, hogy be tudja majd neki váltani az ígéretét, hogy semmi rossz ne történjen az eltűnt lányával. Az élet az utcán sötét, veszélyes tapasztalás, ott gyakran kihasználják azt, aki gyenge és kiszolgáltatott. Helen remélte, hogy Naomi biztonságban és jól van, hogy éppen most gyűjti a bátorságot, hogy felhívja az anyukáját, de tudta, hogy a jóléte, jövője távolról sem biztos. Naomi valahol odakint van egyedül, Helen pedig tapasztalatból tudta, hogy fogja érezni magát – magányosnak, dezorientáltnak és nagyon, de nagyon rémültnek.

9. FEJEZET

A hátát a hideg téglafalnak szorította, nyugtalanul, zavarodottan, de éberen. Naomi egy rémületes éjszakát töltött a vaksötétben, újra és újra lejátszva az elrablása döbbenetes eseményeit, miközben elképzelte, hogy miféle rémségek várnak még rá. A vízvezetékek morogtak, rovarok rohangáltak körülötte, és a közelben egy láthatatlan női alak köhögött, nyögött és kiáltozott álmában. Naomi teljesen elvesztette az időérzékét, miután a telefonját és az óráját is elvették tőle, és végtelennek tűnt az éjszaka. A percek enyhülés és könnyebbség nélkül peregtek, de most végre valami fakó fény kezdett beszivárogni a helyiségbe, egy hajszálnyi világosság ölelte körbe a csuklópántos ajtó alját, amelynek derengésében a környező dolgok homályos látványa tárult elé. Csak egy apróság volt, de lenyűgözte a fény hirtelen megjelenése, ami azt bizonyította a számára, hogy a nap bizony továbbra is felkel és lebukik, hogy a való világ még csakugyan létezik, hogy őt nem valami alvilági pokolba hozták.

A szemét meresztgetve erőlködött, hogy keresztüllásson a homályon. Valamiféle pincében volt, a falhoz láncolva egy klausztrofóbiás, hideg és nyirkos helyen. Az aprócska helyiség tízszer tíz láb méretű volt, alacsony mennyezetű és szilárd falú, mindenfajta dekoráció vagy bútor nélküli. A helyiség feléje eső sarkában vízvezeték kígyózott lefelé, de ezt leszámítva üres volt. A társa nem egészen ötlábnyira tőle a padlón hevert, az arcát elfordította Naomitól. Szőke, magas és karcsú lány volt, kecses testalkata még a foltos pólón át is látszott, amely buggyosan, lazán lógott rajta. Szánalmas szerelését agyonhasznált melegítőnadrág és foltos, foszladozó zokni egészítette ki.

A látási viszonyok szerény javulásától felvillanyozott Naomi körülnézett. Valamilyen lehetőséget keresett a meneküléshez – egy lyukat a téglafalban, egy gyönge pontot a mennyezeten –, de miután semmit sem talált, figyelmét a béklyója felé fordította. A bokájára tett lánc súlyos és vaskos volt, és egy tömör fémkarikával egy laphoz erősítették a falon, de Naomi most teljes erőből megrángatta azzal a feltett szándékkal, hogy kitépi a falból.

– Gyerünk, gyerünk… – lihegte minden erejét megfeszítve. – Mozdulj meg, te kis…

Cibálta és rángatta, ahogy csak bírta, ordított az erőfeszítéstől, de hiábavalónak bizonyult az igyekezete, a lánc nem akart moccanni. Naomi káromkodva ledobta, és inkább a csuklópántos ajtóhoz indult. Lehet, hogy ez vezeti őt ki innen? Az álfal felé vetette magát, mindenáron valami fogást akart találni rajta. Csakhogy a fogvatartója elvégezte a házi feladatot, a lánc rövidsége miatt csak az ujjai hegyével érte el a bezárt ajtót, erőt nem tudott rá kifejteni. Naomi kimerülten, frusztráltan pihentette meg a kezét a térdén, és közben küzdött a pánik ellen, amely azzal fenyegetett, hogy legyűri őt. Eltökélte, hogy erős és dacos marad, de a keserves valóság elől nem volt menekvés. Most ez az ő világa: négy fal, egy lánc és egy rejtélyes társ.

Vele szemben a lány végszóra felköhögött; mélyről jövő, gyötrelmes köhögéssel, amitől Naomi összerándult. Brutális, fájdalmas és véres hangon szólt, mintha minden egyes feltörés egy kicsivel még több erejétől fosztotta volna meg a lányt. Naomi még soha életében nem hallott semmi ilyesmit, és a velejéig megrendítette.

– Hé, jól vagy? – kérdezte ösztönösen, aggodalommal teli hangon Naomi.

A köhögés folytatódott, de a lány nem mozdult.

– Tehetek valamit? Van itt lent vized vagy…?

A lánynak most már sikerült összeszednie magát, fokozatosan alábbhagyott a köhögése, de még mindig nem válaszolt.

– Mellesleg Naominak hívnak – folytatta élénk hangnemben. – És nincs mitől félned, nem akarlak bántani. Talán segítene, ha egy kicsit felülnél…

– Ne beszélj.

A társa tömören, sürgetően sziszegte a szavakat. Naomi egy pillanatra elnémult, ledöbbentette a lány agresszív hangneme.

– Ezt hogy érted? – válaszolt Naomi, amikor végre megtalálta a hangját. – Én csak annyit kérdeztem, hogy…

– Nem fog neki tetszeni – szakította félbe határozottan a lány, véget vetve a társalgásnak.

Naomi lesújtottan bámult a lányra. Mi a fenét művelt vele ez a férfi, hogy ennyire fél? Hogy ilyen elszántan kerüli a beszélgetést? Mielőtt azonban megkérdezhette volna, látta, hogy a lány megmozdul, villámgyorsan felkel a padlóról, és a helyiség ellenkező sarkába siet. Naomi egy pillanatra meghökkent, de aztán közeledő lépteket hallott, súlyos, céltudatos lépteket. A fogvatartójuk visszatért.

Naomi visszahúzódott a maga sarkába, és épphogy odaért, amikor kivágódott az ajtó. A hatás elsöprő volt, ragyogó fény ömlött be, elvakítva és felkiáltásra késztetve Naomit. Szorosan lehunyva tartotta a szemét, várta, hogy látása hozzászokjon a fényhez, ám amikor újra kinyitotta, az elrablóját látta fölébe magasodni.

– Vetkőzz le!

– Menjen a fenébe – sziszegte vissza a lány.

– Vedd le a ruhád meg az ékszereidet, és vedd ezt föl – folytatta a tiltakozását a füle mellett elengedve a férfi, és egy koszos melegítőt hajított a lába elé.

Naomi teste merev volt, az érzékszervei teljes készültségben, ahogy az elrablója lenyúlt, hogy lábra állítsa.

– Szálljon le rólam! – köpte oda dulakodva.

– Tedd, amit mondtam!

– Menjen a fenébe, maga szarcsimbók.

Naomi gondolkodás nélkül arcul köpte a férfit. Fogvatartója egy pillanatra mintha elképedt volna ezen a nyílt ellenszegülésen, de nem sokat váratott magára a büntetése: a férfi visszakézből nagy erővel arcul ütötte, amitől a lány nekizuhant a poros téglafalnak. Félő volt, hogy kiszalad alóla a lába, de a támadója a falhoz szegezte őt, és Naomi átmeneti dezorientáltságát kihasználva levette róla a karkötőt, a fülbevalót és a nyakláncot, amelynek betűi a lány nevét adták ki. Most az örökkévalóság-gyűrűjét ráncigálta, amelyet Naomi az anyukájától kapott tavaly karácsonyra, de a lány ujja annyira megdagadt, hogy nem jött le, így hát káromkodva feladta a dolgot. Helyette a ruháira koncentrált, lehúzta róla a kapucnis pulcsit meg a pólót, és a bokájára ráncigálta a farmerét. Naomi újra megpróbálta elhárítani, de egy brutális gyomros ütés lehetetlenné tette a további ellenállást. Naomi levegő után kapkodva a padlóra roskadt, és hagyta, hogy a férfi lehúzza róla a Doc Martens bakancsot, és miután eloldozta a láncát, a nadrágot is.

– Most pedig öltözz fel!

Izzadtan, kifulladva, ridegen nézte, ahogy Naomi dühödten magára ráncigálja a melegítőt. Nem passzolt rá igazán, tiszta sem volt, de legalább azt jelentette, hogy nem kucorog a férfi lába előtt fehérneműben. A férfi elégedetten lehajolt, és visszacsattintotta a láncot Naomi bokájára, majd felállt, és elhagyta a szobát.

Naomi dobogó szívvel hevert a padlón. Mit művelt ez? Hová vitte a holmiját? És legközelebb mit szándékozik tenni? Naomi ismét csak behúzódott a maga sarkába, és eltökélte, hogy ellenáll minden támadásnak, minden erőszakoskodásnak, de meglepetésére a fogvatartójuk két ütött-kopott fémtállal a kezében tért vissza.

– Egyél! – parancsolta, és letette elé a padlóra, amit hozott, majd megfordult, hogy a másik foglyával is ugyanezt tegye.

Naomi mohón felkapta. Korgott a gyomra az éhségtől, de ahogy belepillantott a tálba, elment az étvágya. Visszataszító volt a tartalma – hideg, csomós zabkása púposodott benne keményen és szilárdan –, és ami még rosszabb, a tál nem volt tiszta, korábbi ételek maradványai keveredtek a rettenetes, szürke trutyival. Naomi undorodva tolta el a tálat, de ahogy vádlón felnézett az elrablójára, meglepetten látta, hogy a férfi azzal a feltett szándékkal tornyosul fölébe, hogy végignézze, ahogy ő elfogyasztja. De olyan nincs, hogy ő ezt megtegye, ha az élete múlik is rajta.

– Nem eszem meg ezt a szart.

Szinte még be sem fejezte a mondatot, a férfi máris újra a képébe mászott.

– Meg fogod enni, te hülye picsa. Majd én gondoskodom róla.

Miközben ezt mondta, fogta a fémtálat, és Naomi jobb kezébe nyomta. Közben megragadta a másik kezét, erős ujjai körbefonták a csuklóját, és erősen megszorították. Aztán megcsavarta, teljes erőből megfeszítette a lány bőrét. Naomi üvöltött fájdalmában, sokkolta ez a hirtelen támadás.

– Engedjen el! Engedjen el, maga…

Elakadó lélegzettel harapta el a szót, ahogy a férfi még erősebben csavarta a csuklóját. Gyötrelmes volt, lángolt a csuklója, de a támadója nem tágított, verejtékes arcát az övéhez tolta, és reszelős hangon így szólt:

– Akkor ezt most próbáljuk meg újra, jó? Jó kislány leszel, Naomi?

Olyan közel hajolt, hogy az orruk majdnem összeért, tekintete a lány szemébe fúródott. Iszonyúan fájt, a férfi eltökéltsége pedig, hogy megtöri az akaratát, kristálytisztán látszott, Naomi mégis ellenállt. Átverték, elrabolták, bebörtönözték, de még nem verték meg. Olyan nincs, hogy harc nélkül beadja a derekát.

10. FEJEZET

Charlie Brooks benyomult a műveleti terembe, alig várta, hogy pozitív töltéssel indíthassa a napot. Előző este későn ért haza, és csak pár töredékórát bírt aludni, mielőtt felkelt, hogy üdvözölje a lányait. Orla és Jessica a pezsgésükkel meg a humorukkal az előző esti lefektetés elszalasztása miatti szemrehányásaik ellenére is feldobták a hangulatát, így aztán miután kitette őket az iskolánál, célokkal és eltökéltséggel eltelve azzal a feltett szándékkal indult a Southampton Centralba, hogy a legtöbbet fogja kihozni a napból.

Ahogy az íróasztala felé masírozott, Charlie észrevette, hogy a csapat nagy része már bent van. A pontosság és a professzionalizmus volt az a két dolog, amihez Helen ragaszkodott, és Charlie elégedetten látta, hogy a tisztjei egy újabb szorgos napra készülődve már egybegyűltek. A kora reggeli jelenetet szemlélve Charlie-nak feltűnt, hogy a csapat zöme Paul Jennings nyomozó íróasztala köré tömörülve kávézik nevetgélve és egymást ugratva. A bajtársiasság dicséretes dolog, a jó hangulat előfeltétele az egészséges, produktív csapatmunkának, de a férfi tisztek csoportját elnézve Charlie hirtelen ráeszmélt, hogy egyikük sem fordult oda, hogy őt üdvözölje. Sőt, mintha egyikük sem vette volna észre, hogy egy rangidős tiszt lépett a terembe.

Charlie a homlokát ráncolva hagyta ott az íróasztalát, hogy odamenjen. Ahogy közelebb ért, azonnal kihallotta Jennings metsző hangját.

– Nem akarom azt mondani, hogy előre eldöntött ügy volt, de Alfa Boy egyszerűen nem bírt Nagykutyával. És erre a gatyája is ráment…

Jennings szívből jövő, elnéző nevetésben tört ki, amihez több kollégája is csatlakozott. Harsány jókedvük azonban egykettőre alábbhagyott, amikor észrevették Charlie-t közeledni, többen is elnyomták a mosolyukat, ahogy józanul, tisztelettudóan és profihoz méltó módon feléje fordultak.

– Miről maradtam le? – kérdezte élénk hangon Charlie.

Senki sem válaszolt neki. Jennings nyomozó egyszeriben feszengeni látszott, és az egész bagázs is kínosan érezte magát.

– Valami csak megnevettette magukat – folytatta Charlie azon tűnődve, hogy vajon miért töri magát.

– Igazán semmiség, főnök… – nyögte ki végül Jennings. – Csak annyi, hogy … hogy szerda éjjel nyertem egy kis lóvét pókeren, amit pár sráccal játszottunk… kollégákkal.

Charlie észrevette az utolsó pillanatban hozzátett helyesbítést, hogy így kevésbé költségesnek próbálja feltüntetni az éjszakázását. Ez a béna visszakozás felbosszantotta Charlie-t, aki így válaszolt: