Az Éjszaka Testvérei

Szerző: Gary Abott.

Impresszum

Az Éjszaka Testvérei (2023)

Copyright (c) [Gary Abott], [2023] minden jog fenntartva!

All rights reserved!

Kiadja Vámos József egyéni vállalkozó.

Cím: Magyarország, 3663 Arló Zombori út 7.

Telefon: 36 30 869 4836

E-mail: garyabottsocialmedia@gmail.com

A céget bejegyző hatóság: Nemzeti Adó- és Vámhivatal.

Adószám: 40979762-2-25

Közösségi adószám: HU40979762

Nyilvántartási szám: 58063257

Kamara: Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Kereskedelmi és Iparkamara (3525 Miskolc, Szentpáli u. 1.).

Szerkesztő: Vámos József.

Korrektor: id. Vámos József.

Tördelte: Vámos József.

Borítótervező: Matiscsák Tamás.

ISBN-szám E-Pub: 978-615-01-7726-7

ISBN-szám PDF: 978-615-01-8223-0

A cselekményt részben igaz történet ihlette, ám az egyes szereplők jelleme, sorsa fiktív, de nem célja hitében bárkit megsérteni.

A kiadvány sokszorosítása mind részben, mind egészében a kiadótól kapott írásos engedélyhez kötött, beleértve a mű digitális és analóg tárolását és reprodukcióját, lefényképezését. A szöveg idézése kizárólag a szerzői jogi törvényben lefektetett elvek mentén lehetséges.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változat kiadásának jogát is. A mű nyomtatott és elektronikus közreadás, az átdolgozás, továbbá a fordítás jogát, a könyv egészét, valamint annak részeit illetően is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

A könyvben szereplő történet és karakterek felhasználása, alternatív cselekményszálú történetek (spin-off) készítése csak a jogutódok, illetve a szerző írásos engedélye után lehetséges. Jogtulajdonos: [Vámos József].

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Tartalom

Előszó

1.Fejezet

Initium Itineris

2. Fejezet

A Boldogság Nyomában

3.Fejezet

Válaszutak

4.Fejezet

Az éjszaka urai

5. Fejezet

A Bűn árfolyama

6.Fejezet

Vér és Szenvedés

7. Fejezet

A Hit Ereje

8. Fejezet

Vezéráldozat

9. Fejezet

Családi viszály

10. Fejezet

Megváltás

Előszó

Azt mondják, minden ember egyenlőnek születik. A valóság az, hogy vannak egyenlők és egyenlőbbek, mivel teljesen más egy miniszter, államtitkár fiaként megszületni, mint egy szegény nyomornegyedben. Eredendően mások a lehetőségek, más az életút ezért nem a képességeink alapján ítélnek meg bennünket, hanem a vagyoni helyzetünk, a társadalomban betöltött pozíciónk, szerepünk alapján. Akadnak olyan helyzetek amikor nem a jó és a rossz között lehet, valamint kell választanunk, hanem a rossz, rosszabb és a legrosszabb között, ezt úgy kell elképzelnetek, hogy van egy út, ami egyenesen vezet, mellette egy nagyon magas betonfallal, amit egyedül senki nem tud megmászni, segítséggel, egymás vállára állva talán valaki ki tud jutni, de vissza már nem tud menni, talán már nem is akar, mivel nem biztos, hogy még egyszer sikerül kimásznia az útról, s vele együtt ebből az élethelyzetből. Mert ez az út egy szakadék felé vezet, ami elnyel minden embert, aki erre téved, visszafordulva az úton nem vár más, mint a szegénység, betegség, szenvedés, reménytelenség, nincstelenség, halál. Ezért csak előre lehet menni és várni az út végét. Azzal, hogy tévesen ítélnek meg minket, akadnak olyan emberek, akik rossz útra tévednek, nem marad más választásuk minthogy lopjanak, csaljanak, hazudjanak esetleg emberek életét oltsák ki, azért, hogy életben maradjanak. Lehet valaki okos, értelmes lehet affinitása valamilyen műszaki területhez, orvostudományhoz, fizikához, joghoz, matematikához, de ha nincsenek meg az alapok akár a szülői oldalon, akár anyagi oldalon akkor sajnos elfog kallódni, előbb vagy utóbb elveszti a reményt, a lelkesedést, a törekvéseit arra, hogy jobb hellyé tegye magát, ezzel együtt a világot, csalódása pedig olyan körülmények közé sodorják, amiből már nem lesz kiút. Börtön, elvonó valamilyen függőség a rabjává téve töri meg a lelkét majd a testét. Egy teljesen normális hétköznapi családi életet is élhetne, viszont a körülmények ezt nem teszik lehetővé, mivel a rossz, rosszabb és a legrosszabb választási lehetőségek közül csak a rosszat és a legrosszabbat választotta. Vajon, ha mi lettünk volna a helyében akkor hasonló helyzetben milyen döntéseket hozunk? Azt ne felejtsük el, hogy akinek nincs családja, támasza a nehéz időkben, nincs semmije, nincs félretett pénze, nincs ingósága, sem ingatlana, amit esetleg pénzé tudna tenni, hogy kikerüljön abból a gödörből, amibe került. Legtöbb dolgot manapság pénzzel meg lehet oldani. Azt mondják a pénz nem boldogít, ami igaz lehet, de a segítségével gondtalan életet lehet élni, nincs bizonytalanság, kétség, félelem a holnaptól, a számláktól. Például, ha van gyereked nem kell meggondolni, hogy mit veszel meg neki, minőségi ételeket, minőségi dolgokat tudsz neki venni, amivel szebb boldogabb, gondtalanabb, egészségesebb gyerekkort tudsz neki adni. Nincs nélkülözés, nincs éhezés ez szerintem az emberek nagyrészét boldoggá teszi, ha a gyerekeiknek egy jobb életet tudnak adni, mint amilyen nekik volt. Mi más is lehetne a célja egy szülőnek, mint hogy egy boldogabb, teljesebb, szabadabb gyermekkort adjon, ezáltal egy teljesértékű, hasznos embert adva a társadalomnak. Az emberek egymást nagyon könnyen megítélik anélkül, hogy tisztában lennének a másik személy esetleges traumáival vagy gyermekkori rossz élményeivel, lelki sérüléseivel, testi sérüléseivel, amik meghatározták valaki életét, tetteit, gondolatait, félelmeit és talán emiatt lett valamilyen függőség rabja, legyen az alkohol, drog, szerencsejáték. Ahelyett, hogy segítenénk az embertársaikon, azokon, akik megbotlanak az útjuk során, inkább még egyet belerúgunk, ezáltal éppen letaszítjuk őket úgy a földre, hogy már semmi esélyük nem lesz talpra állni. Én úgy gondolom ezt a mentalitást meg tudnánk változtatni közösen, ha minden ember segítene a másikon, aki bajba kerül, akár csak egy jó szóval, egy jó tettel, lehet, hogy olyan irányba mozdítaná az érintett személy életét, amivel rendbe tudná hozni azt. Így elérve, hogy az emberek újra hinnének és reménykednének a társadalomban, a jövőjükben és talán legközelebb ők segítenek egy hasonlóan elesett embertársukon. Hiszek abban, ha egy kicsit változna minden ember, akkor talán elindulna egy olyan körforgás, amely lehetővé tenné, hogy előbb utóbb senki nem kerülhetne földre, mert nem érhetné olyan trauma, tragédia, hogy összeroppanjon, megtörjön, mert mielőtt a földre rogyna valaki megfogná, elkapná, és megkapná azt a segítséget amire szüksége van, ezáltal pedig el tudnánk érni egy jobb világot. Nem mindenki születik ugyanolyan képességekkel lehet ez testi vagy szellemi adottság, de attól függetlenül ezeket ki lehet használni úgy, hogy maximalizáljuk a benne rejlő lehetőségeinket. Az emberek elkezdtek álarcot hordani egymás előtt ez lehet a közösségi média vagy egyszerűen már csak nem tudunk megnyílni egymás előtt, ezáltal későn vesszük észre, ha bárkinek olyan problémája van, ami testi vagy lelki eredetű, képzelt vagy valós, de a végső megoldást az öngyilkosságban látják. Ha nem hordanánk álarcokat és mindenki vállalná az igazi arcát akkor talán könnyebb lenne, nincs tökéletes élet, és nem muszáj mindig boldognak lenni, lehetsz szomorú, csalódott attól nem leszel rosszabb ember viszont amikor egy bíztató szó kell és látják rajtad ezeket a jeleket akkor megkapod, és talán pont azok a biztató szavak adnak egy olyan lökést hogy feldolgozd a sérelmeid, hogy talán nem sikerült valami elsőre, de legközelebb sikerülni fog, ez nem a világ vége ezért nem kell az életed eldobni. Akik el szeretnék dobni az életüket olyan valós vagy vélt sérelem esetleg csalódás miatt, amit egyedül nem tudnak feldolgozni, és nem igazán tudnak megnyílni senki előtt, talán még a szüleiknek, barátaiknak sem azok a legrosszabbat választják a lehetőségeik közül mivel nincs olyan dolog a világon, amit együtt, közösen ne tudnánk megoldani vagy sorstársakkal együtt feldolgozni. Hidd el valakiknek Te jelented a világot, a boldogságot. A legtöbben személyes kapcsolatok helyett a technikai eszközöket választjuk, és a rohanó világunkban talán a kérdéseinkre a választ sincsi időnk meghallgatni, pedig néhány jó szó és egy ölelés rengeteg ember életét meg tudná menteni. Nem leszel kevesebb attól az embertől, akinek elsőre sikerült, csak nem volt szerencséd vagy éppen nem készültél fel rá annyira, vagy a fizikai, szellemi adottságaik másoknak jobbak, de ettől nem leszel rosszabb ember, nem érsz kevesebbet nem ez határoz meg téged. Nem kell a világon a legboldogabb embernek lenned, vagy a legtökéletesebb embernek pusztán csak önmagad légy és a bohókás szokásaiddal, kócos hajaddal, kis zsörtölődéseiddel leszel tökéletes és teszed boldoggá magad és másokat. A világon minden ember egyedi és más, de nem hibás, vagy ér kevesebbet másoknál, ha elfogadjuk magunkat, másokat is el tudunk fogadni és szeretni minden szokásával együtt, azok a szokások, amik másokat talán kicsit zavarnak, valakinek bearanyozzák a napjait és úgy lát tökéletesnek ahogy vagy, ezt hívják úgy, hogy SZERETET.

1.Fejezet

Initium Itineris

Ketten a világ ellen így indultunk el az utunkon Zoli és én, a becsületes nevem Józsi. Mindketten ötévesek voltunk nagyjából innentől kezdve emlékszem az életutunkra, ami elég gyászosan kezdődött. Mindkettőnkről lemondtak a születésünkkor bízva abban, hogy jobb helyre kerülünk, ezzel a nehéz döntéssel szerettek volna hozzájárulni a szüleink ahhoz, hogy egy jobb módú család kiemeljen a szegénység és kilátástalanság karmai közül, hát a szándék jó volt viszont az élet más utat szánt nekünk. Az árvaház nagy épület hasonló egy kastélyhoz, korához képest jó állapotban, megpróbált rá mindenki vigyázni. Élénk és ha mondhatom vidám és barátságosak voltak a színei, ha külső szemlélőként lépnél be melegséget és nyugalmat árasztana, de ha hasonló körülmények között élnél itt, mint a gondozottak akkor úgy éreznéd ezek a falak összenyomnak, valójában ez egy szomorú és barátságtalan hely. Az árvaházban nem volt fenékig tejfel az élet, kicsik voltunk, Zoli egy szőke hajú, zöld szemű, átlagos testalkatú kisfiú amíg én egy kicsit pufi testalkatú talán, mint Cupido, csak a szuperképességek nélkül, de azért cuki voltam, barna hajjal, barna szemmel. Ketten testvérként szerettük egymást bár nem volt köztünk vérszerinti kapcsolat megfogadtuk egymásnak, hogy minket csak egyszerre lehet örökbe fogadni. Ötévesen a nagyobb gyerekek már szekáltak minket, közölük is Tamás volt a legrémisztőbb és legnagyobb, tizennégy éves múlt, de testi adottságai alapján jóval idősebbnek nézte mindenki, vörös haj, kicsit szeplős és heges arca volt még most is kiráz a hideg tőle, ha visszaemlékszem. A legemlékezetesebb alkalom az örökbefogadásunk előtti nap este, amikor is elmesélte Fehér Farkas legendáját. A szobákban korosztály szerint volt elhelyezve 10-12 gyerek, papírrepülőt hajtogattunk amikor Tamás belépett a szobába.

– Mi van kis szarosok? - kérdezte mély hangján, ekkor a szobában megfagyott a levegő.

– Semmi, játszunk. - válaszoltam neki naivan, erre odajött és lekevert egy nyakast.

– Nem engedtem meg hogy hozzám szólj törpe. - arca eltorzult mintha sértette volna a válaszom.

Zoli ekkor felállt, de mielőtt megszólalhatott volna ő is kapott egy pofont, arcán láttam legördülni egy könnycseppet, de úgy állt ott, mint egy szobor, majd hirtelen előre lendítette kezét és Tamás combjára csapott, Tamás arcára meglepődés ült ki, erre nem számított viszont termete miatt ez volt a legmagasabb pont, amit elértünk. Így utólag belegondolva az ágyéka jobb célpont lett volna. Nagyon megijedtem, de felálltam abban a pillanatban az futott végig a fejemben, hogy nem hagyhatom cserben Zolit még ha jól meg is vernek minket, amit nem biztos, hogy az örökbefogadó szülők díjaztak volna, ki szeretne hazavinni két kékre, zöldre vert gyereket.

– Ne szórakozzatok velem mi esélyetek lenne kettőtöknek ellenem? - a kérdés jogos volt bár mielőtt bármit is tudtunk volna reagálni így folytatta.

– Ez az utolsó éjszakám, elmegyek és szerencsét próbálok mindezt azért mesélem el nektek, hogy a legendám tovább éljen, a nevem fennmaradjon úgy, mint Fehér Farkasnak, városunk Middletownnak büszkesége. Hallottatok róla nemigaz? - kérdezte büszkén, akkor már a többi szobából is odajöttek a gyerekek, ekkor még nem tudtuk ki lehet Fehér Farkas.

– Akkor elmesélem nektek, hogy megszámlálhatatlan gondozott, és árva gyerek szökött már meg innen, de mindegyikük elbukott, egy jobb életben reménykedve mentek el, de volt, aki örült mikor visszahozták ide, van, aki eltűnt, van, akivel rosszabb dolog történt a halálnál. Egy embernek sikerült innen megszökve hatalmat, megbecsülést és tisztelet elérnie. Nevét onnan kapta, hogy hétévesen a szülei egy lakástűzben meghaltak, amikor idehozták már teljesen ősz volt a haja, vakítóan fehérnek írták le, akik látták. Ha engem tartotok rossznak akkor rá szavak sincsenek, mikor bekerült e falak közé őt is megpróbálták megtörni a legelső estéjén sikerült is megverni mert felkészületlen volt. A második este már várta a három fiút, akik előző este bántották, azt színlelte, hogy alszik, a legerősebb indult felé először, de mielőtt odaért volna hozzá kiugrott az ágyból és egy hatalmas kalapáccsal a támadója térdére ütött, amitől olyan dermesztő sikoly hagyta el ajkait, amitől az egész árvaház felriadt. A gondozók odasiettek látták a Farkast egy kalapáccsal állt két fiú felett, akiknek mindkét keze sérült volt és zokogtak, mielőtt még egyszer lesújthatott volna kicsavarták a kezéből a kalapácsot, de arra nem számítottak, hogy a zsebében van egy ceruza. Azt előhúzva az egyik gondozónak az arcába döfte, az ápoló a földre rogyott egy hang sem hagyta el a torkát pedig üvölteni tudott volna a fájdalomtól, ezután a többiek lefogták és elkülönítették. Tudjátok ki az ápoló, akinek az arcán emléket hagyott? - kérdezte Tamás.

Büszkeség látszott rajta és elégedettség, mintha ezzel elégtételt kapna az őt ért sérelmekért. Én pedig nem értettem, hogy lehet példakép egy olyan ember, aki ilyen dolgokat tesz másokkal, persze nekem ekkor Batman volt a példaképem. De azt gondoltam, hogy lehet egy ilyen emberből legenda, de mire átgondoltam volna ezt gyermeki agyammal, Tamás már folytatta is a mesélést.

– Béla bácsinak van az arcán egy valami. - felelte Zoli tétován.

– Azt a valamit hegnek nevezik és a válaszod helyes. Ezután tartott a Farkastól mindenki nem voltak barátai, állítólag az itt tartózkodása alatt egy szó sem hagyta el a száját. Lapra írta a válaszait, de az egyszerűbb kérdésekre csak bólogatott. Tízévesen szökött meg, és 8 évvel ezelőtt tért vissza, amikor huszonhat éves volt, 16 év alatt elért mindent amire vágyok, és visszatért tele pénzzel, hatalommal, most már több cége és üzlete van. Ha neki sikerült nekem is fog. - bár meg kell mondanom ilyen magabiztosnak és eltökéltnek még soha nem láttam Tamást. Valamit még szeretet volna mondani, de ekkor belépett a szobánkba Béla bácsi és határozottan felkiáltott:

– Takarodó mindenki a szobájába és villanyoltás.

Villámgyorsan mindenki az ágyba ugrott, és teljes sötétség és csönd szállt az árvaházra. De nem igazán tudtam aludni ahogy Zoli is forgolódott az ágyban, láttam, hogy ő sem tud aludni, sajnos ilyenkor már nem lehetett beszélgetni ezért magamat próbáltam megnyugtatni, de elég kevés sikerrel. Azon járt csak az eszem, ha csalódnak bennem visszahoznak ide és még Zolit is elveszítem. Mi lesz, ha nem tetszem nekik és el sem visznek? Talán a pudingomat sem kellett volna megennem, hogy szebb legyek? De azért jó, hogy megettem finom volt és megérte. Ezután pedig már azon gondolkodtam ahová megyek lesz -e puding, és finom lesz -e? Ebben a nagy gondolkodásban meg is éheztem, amikor arra gondoltam mit ehetnék lecsuktam a szemem és rántott húsokat láttam. Amikor Zoli lökdösött, hogy itt a nagy nap, a szememet kinyitva láttam, hogy reggel van. Nagyon izgatottak voltunk mindketten mintha kis pillangók repkedtek volna a hasunkban, kaptunk kilépő ruhát, ami szép és színes volt, nem olyan fakó és elhasznált, mint amiket általában viseltünk. Reggelinél nagyon kevés gondozó volt jelen, Zsófia igazgatónő a rendőrökkel beszélgetett, akkor már mindenki tudta, hogy Tamás sikerrel járt.

– Menjetek fel és csomagoljatok össze mindent, amit szeretnétek elvinni. - Béla bácsi hangja más volt, mint este lágyabb, amikor kellett szigorú volt, de mégis gondoskodó, csecsemő korunktól kezdve gondoztak minket, ekkor még nem értettem mekkora szó ez. Olyan gyorsan mentünk fel a lépcsőn a szobánkba mintha legalább tizenkét évesek lettünk volna.

– Ruhákat rakjuk? - tettem fel a kérdést bár láttam, hogy Zoli leül az ágyra és bámulja a bőröndöt.

– Félek! - szólalt meg Zoli elcsukló hangon, ekkor ránéztem, odamentem hozzá láttam a szemét, ami könnybe borult.

– Én is félek Zoli de ezt szerettük volna együtt elmenni innen, és Béla bácsiék gonosz emberekhez nem küldenének minket, de bármi is legyen együtt csináljuk végig, és együtt maradunk. - mikor ezt kimondtam Zoli felpattant az ágyról és megölelt, olyan erősen szorított, hogy levegőt is alig kaptam majd a fülembe súgta:

– Semmi és senki nem választhat el bennünket. Ekkor a félelmeim nagyrészt elillantak.

– Akkor ruhát csak egy pár darabot vigyünk, a színes ceruzákat és játékokat hagyjuk itt a többieknek. - vettettem fel az ötletet, amit Zoli támogatott.

Lefelé a lépcsőn a bizonytalanság felé már közel sem mentünk olyan gyorsan, ha el tudtok képzelni minket akkor két szomorkodó gyereket látnátok, akik úgy jönnek le a lépcsőn mintha egyéves babák lennének. Akik felállnak és megpróbálnak járni, minden lépést gondosan megtervezve és átgondolva, de mivel a lépcső nem volt végtelenül hosszú így előbb-utóbb a végére kellett, hogy érjünk. A lépcsőn leérve egy nagyon mély hang fogadott bennünket.

– Sziasztok gyerekek! Ideje volt már hogy lejöttetek azt hittem innen megyek nyugdíjba. - Zoli annyira megrémült ettől a hangtól, hogy mellém ugrott és megfogta a kezem. Mindketten rémültek voltunk remegtünk, mint a nyárfalevél, reméltem, hogy a kezdeti ijedséget legyőzve egyikünk sem pityeredik el.

– Köszönjetek gyerekek nem kell félni Pista bácsi nagyon jó ember. - mondta Béla bácsi a többiek a közelében csak helyeseltek.

– Jó napot Pista bácsi! - motyogtuk mindketten elcsukló hangon.

Síri csend lett úrrá mintha a két rémült kisfiútól mindenki más is megijedt volna, és őszintén szólva én egy kedves, puhakezű nénire számítottam.

– Mit tetszik dolgozni bácsi? - kérdezte Zoli tőle, nem mintha sok választásunk lett volna.

– Rendőrkapitány vagyok én vezetem a helyi rendőrséget.

Azt gondoltam, hogy Batman is a rendőröknek segít és akármennyire ijesztő csak nem lehet rossz ember, az elején Batmantől is féltem aztán ő lett a hősöm. Zoli ekkor tette olyan megjegyzéseket, amit bár ne tett volna, ha izgult hadart és gyorsan beszélt, de a másik véglet ilyen esetben az volt nála, hogy lesütött fejjel némán bámult maga elé.

– Pista bácsi jó nagy darabnak tetszik lenni, és azokban a nagy fekete ruhákban úgy tetszik kinézni, mint egy madárijesztő, és a tv-ben a bajszos, kopasz bácsik is bajkeverők mind nagyon, tetszik hasonlítani rájuk. Miben tetszik törni a fejét? - ezen Pista bácsi nagyon jót nevetett.

– Először is nem kell tőlem félnetek. Zolikám nem bántok senkit, csak maximum azokat a bácsikat, akik rosszat csinálnak. Másodszor hallottam, hogy születésetektől fogva gondoznak titeket itt, nagyon sokat foglalkoztak veletek a gondozóitok, ami látszik is mivel udvariasok vagytok, és korotokhoz képest szépen beszéltek, ügyesek vagytok. Harmadszor pedig abban töröm a fejem, hogy hazaviszlek titeket, bemutatlak a feleségemnek aztán megebédelünk. A feleségem azért maradt otthon, hogy főzzön és süssön nektek, de most alá kell írnom pár dolgot, hogy elmehessünk innen, de sietek vissza aztán indulhatunk.

Pista bácsi Zsófia igazgatónővel elment az irodába elintézni a papírokat és minden egyéb dolgot, amit ilyenkor szokás. Zsófia igazgatónő nem volt kifejezetten barátságos, inkább kimért, kicsit mogorva, állandóan kosztümöt viselt, a gondozottakkal nem ápolt jó kapcsolatot, csak akkor szólt hozzánk, ha muszáj volt. Béla bácsi jött oda hozzánk.

– Gyerekek nem lesz semmi baj, nyugodjatok meg Pista bácsi és felesége Mária nagyon kedves, rendes emberek, jó helyetek lesz náluk, de ha bármi miatt nem érzitek jól magatokat náluk akkor ide bármikor visszajöhettek. Ha nagyobbak lesztek visszajöhettek hozzák beszámolni arról a sok élményről, amit átéltetek ezeken a falakon kívül, és jó példával szolgálhattok a többiek előtt. Vigyázzatok magatokra és egymásra.

Béla bácsi szavai után nem tudtunk meg sem szólalni mindketten megöleltük, úgy kalapált a szíve, hogy majdnem kiesett később értettem meg hogy ő talán még jobban izgult, mint mi, szurkolt nekünk, hogy jó helyre kerüljünk aztán beilleszkedjünk az új környezetünkbe, elfogadjanak bennünket, azután pedig mi is elfogadjunk másokat.

– Minden rendben gyerekek indulhatunk. - konstatálta elégedetten Pista bácsi kilépve az irodából.

– Azért annak örülök, hogy a csomagtartóba elfog férni az a két kis táska. - élcelődött tovább. – Köszönöm mindenkinek, a mihamarabbi viszontlátásra.

Kiviharzott az ajtón mi pedig kullogtunk utána, kiérve az ajtón a csomagtartó már nyitva volt, elvette tőlünk a csomagokat, beültetett minket hátra majd bekötötte a biztonsági övet. Az ablakon kinézve Béla bácsit láttuk, aki integetett nekünk, vissza akartunk integetni, de nem mozdult a karunk, egy szempillantás és már nem láttuk sem az árvaházat, sem pedig Béla bácsit. Kettős érzések kavarogtak bennem örömmel töltött el és reménnyel, hogy talán lesz saját szobám, játékaim, egy udvar, ahol fogócskázhatunk Zolival, valamint, ha szerencsénk lesz még új barátokat is szerezhetünk. A másik oldalon a bizonytalanság volt. Hová kerülünk? Ki vár még ránk? Milyen Pista bácsi felesége? Kedves lesz-e hozzánk? Lesz végre anyukám és apukám? Ezen gondolkodva néma csendben utaztunk, a percek óráknak tűntek. Zoli sem szólalt meg de láttam az aggodalmat az arcán, szemét lesütve bámult maga elé, szája remegett az idegességtől. Lassult az autó majd jobbra bekanyarodott egy garázshoz és megállt előtte. A garázs mellett egy kétszintes hófehér családi ház állt, ami előtt egy hatalmas tujákkal, rózsákkal teli udvar terült el, nagyon gyönyörű látványt nyújtott még filmekben sem láttam ilyet, Zoli arcán mosoly jelent meg ahogy az enyémen is. Egy nő lépett ki a bejárati ajtón, arcán mintha haragot, és dühöt láttam volna ekkor még nem sejtettük, hogy ami innentől kezdve ránk vár az rosszabb lesz, mint egy rémálom, életünk legszebb része a magunk mögött hagyott öt év volt az árvaházban. Vajon soha többé nem érhetünk a boldogság nyomába?

2. Fejezet

A Boldogság Nyomában

A nő dühösen állt az ajtóban nem tett egy lépést sem előre.

– Na gyerekek kiszállás ne várakoztassuk meg a feleségemet, menjetek előre aztán mutatkozzatok be szépen illedelmesen ahogy nekem, csak ne mondjátok neki, hogy egy gonosz nénire hasonlít és akkor minden rendben lesz. - nevetett fel Pista bácsi.

Kiszálltunk és elindultunk a ház felé, bár mindkettőnknek lógott az orra, nem siettünk a bemutatkozással, ekkor azonban a nő határozott léptekkel elindult felénk. Amikor ezt megláttam megtorpantam Zoli nem nézett arrafelé gyorsan elkaptam a kezét és visszahúztam, kézen fogva álltunk ott az udvar közepén, a szívünk a torkunkba dobogott. Ekkor a nő odalépett lépett hozzánk majd letérdelt mellénk egyik kezével az én kezemet, másik kezével Zoli kezét fogta meg.

– Sziasztok gyerekek Mária vagyok, István felesége. Nem kell tőlem félnetek nem fogunk bántani titeket, ha felnéztek a házat is láthatjátok, ahol lakni fogunk, remélem örülni fogtok mivel mindkettőtök szobájából kilátás nyílik az udvarra.

Elengedte a kezünket és gyengéden megsimogatta az arcunkat. Nagyon jó érzés töltött el szinte azonnal elillant a félelem, amit éreztem, keze oly selymes, mint a bársony, illata olyan nyugodtsággal töltötte el a szívemet, a levegő körülöttünk édes volt, mint a méz, hangja lágy, mint egy angyalkáé, évek után sem találtam ehhez hasonló illatot. Hosszú évek után is mikor visszaemlékszem rá melegség tölti el a szívemet, lelkemet. Felnézve rá egy nagyon csinos, mosolygós, angyal arcú, filigrán nőt láttam, olyan, mint egy anyuka, talán pontosan olyan, mint a tiéd.

– Mi a baj gyerekek az a bácsi kiabált veletek? - Pista bácsira mutatott.

Mária arcán ismét dühöt láttam, Pista bácsi mintha megijedt volna, furcsállottam is, hogy ekkora ember megijed egy ilyen kis termetű nőtől, de hang egyikünk torkát sem hagyta el a fejünket ráztuk.

– Bántott titeket? - Mária ekkor már nagyon dühös volt, Pista bácsi az autótól olyan gyorsan szaladt oda hozzák míg élek nem felejtem el, akkora test, hogy tudott olyan gyorsan mozogni.

– Szólaljatok meg gyerekek mert engem itt helyben megnyúznak! - ahogy ezeket a szavakat kimondta futtában, már ott is termett mellettünk, ahogyan megállt még a csomagunk is kiesett a kezéből.

– Néni ne tessék idegesnek lenni nem csinált velünk a Pista bácsi semmi rosszat. - motyogta Zoli az orra alatt.

– Rendben gyerekek akkor most nyugodjatok meg, itt nem eshet bántódásotok. Gyertek velem körbe vezetlek titeket utána pedig megebédelünk közösen. Pista addig behordja a csomagokat. Nincs több táskátok?

– Ez mindenünk Mária. - feleltem neki, ekkor megfogta a kezünket az egyik oldalon én, a másikon Zoli és elindultunk a ház felé.

– Nagyon csinosnak tetszik lenni, és a házuk is szép.

– Köszönöm Zolikám örülök, hogy tetszik mert ti is itt fogtok lakni.

– Engem le madár-ijesztőznek, és le bűnözőznek de legalább valaki csinos. - dörmögte Pista bácsi az orra alatt miközben felvette a csomagokat a földről.

– Ki mondta ezt gyerekek? - kérdezte Mária, Zoli kicsit bátortalanul feltette a kezét, Mária hátranézett végignézett Pista bácsin.

– Igazatok van tényleg úgy néz ki. - Mária hangosan elkezdett nevetni, nem mertünk nevetni csak mosolyogtunk, de ez a pillanat elég volt ahhoz, hogy a kezdeti nehézségen átlendüljük.

– Nem tetszik ránk dühösnek lenni?

– Rátok? Zolikám, hogy juthat ilyen az eszedbe? Nagyon örülök, hogy megérkeztetek hozzánk.

– Dühösnek tetszett látszódni mikor megérkeztünk.

– Igen, de nem rátok voltam mérges, hanem a madárijesztőre, aki a bevásárló lista első oldalát nézte csak meg, a másik kettőt elfelejtette elolvasni, ezért később lesz ebéd mert el kellett mennem vásárolni. A boltban találkoztam Miklós atyával, aki alig várja, hogy megismerjen titeket, és szeretné, ha a későbbiekben ti is csatlakoznátok a gyülekezethez. - ekkor Pista bácsira néztem a tarkóját simogatta és az ujjával köröket rajzolt a levegőben, olyan volt mintha zavarában a hajával játszana, ami elég mulatságos volt tekintettel arra, hogy kopasz.

– Na, elég a szócséplésből menjünk befelé.

– Rendben, Drágám már indulunk is az emeletre. - felérve három szobát láttunk, a két gyerekszobát és a hálószobát.

– Ez lesz a Te szobád Józsikám. - bevezetett minket a szobába.

Ahogy az ajtó kinyílt, legszívesebben ugráltunk volna az örömtől. Rengeteg játék, autók, színes ceruza, kréta, könyvek és minden, amire egy gyerek vágyhat, egy hatalmas ágy, a szoba kék volt a mennyezeten felfestve a hold és a csillagok. Pista bácsi lepakolta a csomagjainkat, tátva maradt a szánk.

– Gyertek nézzük meg Zoli szobáját is.

Amint beléptünk láttuk, hogy olyan volt a két szoba mintha tükörképe lett volna egymásnak, ugyanúgy nézett ki a szoba ugyanazokkal a játékokkal, nem szerettek volna különbséget tenni közöttünk.

– Gyerekek mindkét szobához van fürdőszoba, de ameddig nem lesztek nagyobbak a lenti fürdőszobában fürdötök, viszont a wc-re nem kell lejönnötök. A harmadik szoba a mi hálószobánk, ha bármi baj van este nyugodtan gyertek át. Ameddig nem készül el az ebéd pakoljatok ki, esetleg, ha lesz idő nézzetek szét, egy szabály van csak nincs szaladgálás a házban nem szeretnénk, ha bármi bajotok esne.

– Pista gyere segíts befejezni az ebédet. - ezután lementek a konyhába.

– Zoli gyere pakoljunk ki aztán átmegyünk hozzád és ott is kipakolunk.

– Nem szeretnék külön szobát szerinted megengedik, hogy együtt aludjunk?

– Biztosan megengedik Zoli nyugodj meg. - megöleltem Zolit kipakoltunk, és belevetettük magunkat a játékba.

– Kész az ebéd. - felkiáltott egy mély hang. Leérve a meglepetések sora még nem ért véget az asztal tele volt mennyei finomságokkal.

– Mit kértek gyerekek, mit szedhetek nektek? - hangzott lágy női hangon a kérdés.

Nem igazán tudtuk egyiken sem, hogy mit szabad és mit nem, soha nem kínáltak meg minket. Ki volt mérve az adag aztán ha szeretted, ha nem megetted, nem volt választási lehetőség. Nem tudom akkor mi történt velem, de sírva fakadtam, az a sok játék, ez a sok étel, valamiért ezt hozta ki belőlem abban a pillanatban. Ezt látva Zoli megijedt nem tudta mi a bajom, ezért ő is sírva fakadt. Mária nagyon megrémült azt hitte valami rosszat mondott, esetleg rosszat csinált.

– Gyerekek mi a baj, tettem valami rosszat? Valami nem tetszik? -próbáltam volna megszólalni, de csak szipogtam, és a levegőt kapdostam.

– Gyerekek nyugodjatok meg, szedünk először mi magunknak, megnyugodtok, és utána elmondjátok mi a baj.

Mária csak egy kis adagot szedett magának, Pista bácsi nem aprózta el, egy sültes tálra szedett magának mindenből, ezt látva, hogy mindenből lehet szedni, amit éppen megkívánunk, ráadásul amennyit szeretnénk megjött a bátorságunk. Lassan elindítottam a villám a rántott hús felé, de azért a fél szememmel figyeltem őket, elég bárgyún nézhettem ki, amit szóvá is tett Pista bácsi.

– Józsikám mi a baj? Úgy nézel ki, mint aki stroke-ot kapott. - akkor még nem tudtam mi az a stroke, de amint meghallottam a nevem a villámat gyorsan visszarántottam kis híján magamba döftem.

– Ne féljetek vegyetek nyugodtan Pista bácsi csak viccelt. Józsikám mi volt a baj, hogy így elpityeredtél?

– Mária nincs baj, csak soha nem láttam még ennyi finom ételt egy helyen, nagyon jó az illatuk, aztán nagyon megörültem, hogy annyit ehetek amennyit akarok és nem annyit amennyi jut. Sokszor éhesen feküdtünk le aludni.

– Na, itt olyan nem lesz. Étel mindig lesz az asztalon, de most már szedjetek gyerekek mert, a sültestálam mindjárt üres lesz ti meg még semmit nem ettetek. - nem is kellett többször mondani nekünk. Mindenből szedtem egy keveset szó szerint zabáltam, úgy nézhettem ki, mint egy hörcsög, akinek tele a szája.

– Józsikám van pizsamátok estére? - felnéztem Máriára, hogy válaszoljak, de tele volt a szám az egyik kezemben csirkecomb, a másikban meg 1 szelet rántott hús, így a fejemet ráztam. Mária és Pista bácsi is csak mosolygott azon milyen jóízűen eszünk.

– Nincs pizsamája egyikünknek sem. - Zoli tudott felelni a kérdésre ekkora nagy nehezen már lenyelte az ételt.

– Akkor gyerekek ebéd után elmegyünk vásárolni és megvesszük, ami kell.

– Ráér az még vannak ruháik. - ahogy ezt a mondatot Pista bácsi kimondta már láttam rajta, tudja, hogy nagy hibát követett el. Mária tekintete mintha tüzet hányt volna, akkor meg is fogadtam, hogy semmi olyan rosszaságot nem fogok csinálni, hogy így nézzem rám.

– Elfogunk menni vásárolni veled vagy nélküled, de azt ajánlom nagyon jól gondold meg István, hogy melyik lehetőséget választod. - ebből okulva a későbbiekben, ha azt hallottam, hogy István akkor tudtam, hogy valami rossz fát tett a tűzre, aztán jobb volt távolabb menni, mivel a Pista, Pistikém, és a Drágám volt mindig, István egy évben maximum kétszer.

Ebéd után elmentünk vásárolni, először a ruhákat vettük meg, majd a drogériába mentünk. Pista bácsi addig a büfé sort látogatta végig, tudniillik utált vásárolgatni, minden ruháját Mária vette meg.

– Józsikám milyen fogkrémet és fogkefét szeretnél?

– Fog micsodát szeretnék, Mária néni?

– Nem szoktatok fogat mosni?

– Nem, de az jó lesz nekem, ha mosom?

– Igen mindkettőtöknek jó lesz, ha mossátok, így lesz nagyon szép és egészséges a fogatok.

– Batmaneset kérhetek?

– Persze Józsikám.

– Akkor már legyen egyforma én is ilyet kérnék. - mondta Zoli tele örömmel.

– Rendben gyerekek akkor egyforma lesz, kifizetem és indulunk haza, már későre jár. - hazaérve, hármasban kipakoltuk a ruhákat Máriával, addig Pista bácsi a másnapi szolgálatra készült. Máriával elmentünk fürödni, utána felmentünk a szobámba Pista bácsi is felért ekkora.

– Gyerekek fogmosás és irány az ágy.

– Hogy kell csinálni Mária?

– Gyertek, egy kis fogkrém a fogkefére, egy kis víz aztán ham bekapjuk, ne féljetek tőle. - nagyon bénán csináltuk ezért az első fogmosásunkat Mária csinálta, jobb kezével az én fogamat bal kezével Zoliét mosta meg, elég mókás volt.

– Köszönjük néni nagyon kedvesnek tetszik lenni. - Zoli nagyon örült annak ahogy Mária foglalkozott velünk aznap, ekkor betoppant a fürdőszobába Pista bácsi is. Mária leguggolt hozzánk megsimogatta a fejünket és így szólt:

– Szólítsatok anyának nyugodtan, ha szeretnétek, ez a Mária és néni elég fura, de ha kell még hozzá idő akkor nyugodtan szólíthattok így is.

– Rendben, anya. - milyen fura, hogy egy szónak milyen és mekkora jelentősége van, akkor kezdtem érezni először, hogy Zolin kívül máshoz is tudnék kötődni, szeretni.

– Anya. - Zoli is elmélázott rajta, amit láttam a szemében az a remény volt, remény egy szép, biztonságos, nyugodt életben, ahol feltétel nélkül szeretnek bennünket.

– Jól van gyerekek akkor engem szólíthattok nyugodtan ööö……. Pista bácsinak. - amint ezt kimondta mintha mindhármunk feje egyszerre fordult volna felé.

– Milyen nagyvonalú gesztus ez tőled drágám, ismét sikerült lenyűgöznöd. - hangzott a válasz egy kis iróniával és gúnnyal.

– Igen szerelmem, de most már ideje lenne aludni. - próbálta Pista bácsi menteni a menthetőt.

– Anya nem aludhatnánk egy szobában Zolival?

– Dehogynem.

– Ó, már mit ki nem találtok gyerekek cipelhetem át az ágyat egyedül a rossz derekammal.

– Pista bácsi nem kell cipekedni olyan nagy az ágy, hogy ketten kényelmesen elférünk rajta.

– Akkor jó, de szívesen áthozom az ágyat, ha szeretnétek?

– Nem kell köszönjük tényleg elférünk az ágyon Zolival ketten.

– Gyerekek Pista bácsinak kicsit hirtelen a természete, nagyon hamar dühös lesz, és meggondolatlanul beszél, de mindig megbánja azt, amit ilyenkor mond, nem kell tőle félni majd megszokjátok, nem fog már megváltozni mert makacs, mint egy öszvér.

– Hát ezt be kell látnom, hogy anyátoknak igaza van. - nyugtázta a megállapítást Pista bácsi. Bebújtunk az ágyba már csak a kis lámpa égett, anya ekkor megjelent, egy mesekönyv volt a kezében.

– Milyen mesét szeretnétek hallani gyerekek?

– Nem tudjuk milyenek vannak, nekünk senki nem olvasott mesét!

– Zoli te milyet szeretnél hallani?

– Legyen valami hosszú, és olyan, amitől szépet álmodom.

– Jól van gyerekek akkor a Csipkerózsika, ami egy csodálatos mese. - nem sokáig jutott az olvasásban 3 perc után már a világunkat nem tudtuk, arra még emlékszem, hogy puszit nyomott a homlokunkra és betakart minket.

Másnap reggel kipihenten vetettük bele magunkat a játékba, egy hónapunk volt az óvodáig ezért aztán jól be kellett osztani az időnket. Pista bácsi nagyon sokat dolgozott, nem volt sűrűn otthon. Az időnk nagy részét anyával töltöttük, ami nem is volt nagy baj mivel ő mindig kiegyensúlyozott, valamint kedves volt és nyugodt. Ez, a nyugalom pedig ránk is jó hatással volt, mivel Pista bácsi a másik véglet volt általában feszült és ideges, szinte mindig mérgesnek tűnt, de bármit is kérdeztünk szépen válaszolt, nem ránk volt dühös a rendőri munka volt frusztráló számára. Egyszer a garázsban játszva letörtük az autója visszapillantó tükrét, sírva szaladtunk anyuhoz mire ő megnyugtatott, hogy nem lesz baj, ahogy lejött Pista bácsi meglátta anya kezében a tükrét, aztán látta, hogy sírunk. Mielőtt megszólalhatott volna anya azt mondta neki, hogy megbotlott elesett és letörte a tükröt a kocsiról mi pedig megláttuk őt a földön és megijedtünk aztán pedig sírva fakadtunk. Pista bácsi morgott egy-két szót majd elvitte a tükröt, de ügyesen megcsinálta, akkor megígértük anyának, hogy többet nem megyünk oda, ekkor kezdett kialakulni egyfajta bizalom anya felé. Ahogy telt múlt az idő egyre jobban megszoktuk egymást, mire az óvodai beiratkozásra került a sor mintha nem is különböztünk volna a többi családtól. Hazaérve elég csendesen és szótlanul készülődtünk, már este az ágyban voltunk mikor anya odajött hozzánk.

– Gyerekek mi a baj szokatlanul csendesek vagytok?

– Félünk. Nem tudjuk, hogy milyenek lesznek a többiek? És te sem leszel ott.

– Zoli nem kell félnetek csak viselkedjetek ugyanúgy ahogy itthon, látod mikor ide megérkeztetek akkor is féltetek, ám azóta milyen jól érzitek magatokat. Nem leszek ott, de mire hazaértek már várni foglak benneteket, ha nem lesztek fáradtak akkor itthon is játszhatunk.

– Anya, egy helyre fogunk járni Zolival? Nem akarok máshol lenni, nélküle.

– Persze hogy együtt lesztek, egy csoportba fogtok járni, ne féljetek jól fogjátok magatokat érezni az óvónőink nagyon kedvesek.

– Akkor mese olvasás és alvás, mert holnap fáradtak lesztek.

Úgyis történt az első napunkat leszámítva, ha elaludtunk akkor is befejezte anya a mesét mindegy volt, hogy egy oldal vagy tíz oldal hiányzott, soha nem kérdeztük meg hogy miért. Szerintem tudta, hogy a hangja megnyugtat minket és jobban alszunk. Reggel nem kellett ébresztőórára kelni, megütötte az orromat a palacsinta illata, felköltöttem Zolit is, nehogy Pista bácsi megegye mindet.

– Na, gyerekek összepakoltatok? Tegnap reggel az ágyatokra tettem egy listát. - egymásra néztünk Zolival milyen listáról beszél Pista bácsi, nem tudtunk felelni csak kérdően néztünk rá.

– Gyerekek ennyi dolgotok lett volna az első nap elfogunk késni …….

– Pista hallgass! Össze vannak készítve, annyira izgultak, hogy nem volt szívem ezzel terhelni őket ezért megcsináltam én, már a kocsiban van minden.

– Köszönjük anya. - nevetve odafutottunk és megöleltük, Pista bácsi valamit dörmögött az orra alatt, de már addigra ezt megszoktuk. Annyira jól laktunk, hogy a kocsihoz is alig bírtunk kimenni, majd az óvodába vezető úton elaludtunk.

– Gyerekek szórakoztok velem? Felkelni, ébresztő! - erre a mondatra riadtunk fel.

– Jó munkát Pista bácsi! - majd siettünk is a többi gyerekhez, mivel már valamilyen gyülekező zajlott, odaérve egy női hangra lettünk figyelmesek.

– Gyerekek én Erika óvónéni vagyok, velem fogjátok a legtöbb időt tölteni, az én csoportomba kerültetek. Mutatkozzunk be egymásnak gyerekek.

Elég érdekesen sikerült mert ahogy ez a mondat elhangzott hat gyermek közül, öt elkezdett sírni a hatodik gyerek eközben a többiek elé lépett, Erika néni mellé majd elkezdte a bemutatkozást.

– Sziasztok Tamáska vagyok, de szólítsatok Pöttömnek. - körülnézett majd ő is elkezdett sírni. - utólag visszagondolva a legjobb csoportba kerültünk, jó sorba álltunk.

A csoportban én, Zoli, Tamás, Mátyás, Adrienn, Szilvia voltunk. Tamás, akit innentől kezdve becsületes nevén Pöttömnek szólítunk. Fekete haja volt, barna szemekkel, elég kis növésű, de minden másban átlagos, mi sem voltunk óriások, de nagyjából a mellkasunkig ért.

Mátyás már nehezebb eset volt, akkoriban nem tudtuk, de speciális igényű gyermek volt, szeretett minket csak nem tudta rendesen kifejezni, aztán később ahogy nőtünk megértettük. Arany szíve volt és matematika területén zseni. Vörös haja, szeplős világos bőre és zöld szeme volt, barna átmenettel, ami kifejezetten jól állt neki, egy átlagos kisfiú.

Szilvia már akkor is nagyon kitűnt a tömegből, nagyon magabiztos volt korához képest, hosszú barna haj, őzike barna szemek, ártatlan tekintet gyermek szépségversenyen bátran elindulhatott volna.

Adrienn inkább visszahúzódó, félénk természet volt, szőke hosszú hajjal, tengerkék szemekkel, és az arca közepén pár helyen szeplők voltak, de nagyon jól álltak neki. Mind a hatan mások voltunk, sőt nagyon különbözőek mégis egymásban találtunk valamiféle támaszt, társat. Nagyon nem tudok mit kiemelni az életem ekkori időszakából, de visszaemlékezve a gondtalan játékokra, fogócskázásra, bújócskázásra egy olyan mély kötelék alakult ki hatunk között, ami az egész hátralévő életünk során elkísért bennünket. Ezek az évek az iskolakezdésig olyan gyorsan elteltek mintha csak 1 másodpercre hunytam volna le a szemem. Iskolakezdésünk előtt közvetlenül az utolsó hétvégén, emlékszem egy napra. Anya az elmúlt pár hétben szokatlanul fáradékony és kedvtelen volt, gondoltam rajzolok neki hátha fel tudom vidítani. Keresés közben a hálószobában találtam meg.

– Anya mi a baj? Miért sírsz?

– Nincs semmi baj drágám, gyere fel az ágyra nézzünk fényképeket.

– Rendben ezt neked rajzoltam.

– Ügyes vagy, nagyon büszke vagyok rád.

– Ki ez a fiú nagyon hasonlít Zolira csak mintha idősebb lenne?

– Ő Karcsika a fiúnk.

– Találkozhatunk vele?

– Nem, sajnos ő már az angyalokkal van az égen, balesete volt. -láttam ahogy könnycsepp gördül le az arcán, bármit megtettem volna, hogy jobb kedvre derítsem, de csak annyit tudtam tenni, hogy átöleltem ahogy csak tudtam, az súgtam a fülébe, hogy szeretlek anya.

– Én is szeretlek, de egy valamit meg kell ígérned. Pista bácsinak és Zolinak nem beszélhetsz erről, ez nagyon fontos. Érted?

– Igen.

– Itt a rózsafüzérem esküdj meg rá.

– Esküszöm.

– Menj le a konyhába, én addig összepakolok és készítünk valami finomat mire hazaérnek a vadászatból.

Anyával inkább én voltam, jobban szerettem vele imádkozni, olvasni, beszélgetni. Zoli inkább Pista bácsival járt el kirándulni, vadászni. Ebben az időszakban ők is élvezték, hogy mindkettőjüknek van társasága és tudnak valakit tanítani, tudnak valakivel foglalkozni. Miután hazaértek leültünk az asztalhoz vacsorázni.

– Anya látod így kell hurkot csinálni. Van fácán csapda és ha eljössz egyszer velünk megmutatom, hogy tudod követni a nyomokat, de megígérem, ha eljössz nem bántunk állatot csak nézzük őket.

– Zoli drágám nagyon ügyes vagy, ezzel együtt okos. Pista bácsi nem hiszem, hogy csak nézné.

Valamint megint mormogott a bajsza alatt aztán nevettünk, de nem lett dühös, hogy kinevettük inkább csak elmosolyodott. Eljött az első nap az iskolában, semmi különleges nem volt az épületben tipikus iskola volt. Elsőre sikerült is volna beilleszkedni, de volt egy lány, akit Sárának hívtak, kinézetre egy fekete, sötétbarna hajú, vékony testalkatú, arcra nagyon kedvesnek tűnt, jól öltözött volt, határozottnak nézett ki, kár, hogy ez a kedvesség csak a látszat volt. Már az első nap bemutatkozott és hála neki, mi is bemutatkoztunk már az első szünetben. Kimentünk szétnézni meg játszani mire kiértünk már a gyerekek egy kört alkotva álltak az udvaron, kíváncsiak voltunk hát odamentünk Sára volt és Pöttöm.

– Csókold meg a lábam a szolgám vagy. - kiabálta torkaszakadtából az a vékony kislány. Pöttöm megijedt meg sem mert mozdulni. Sára elindult felé és elkezdte tépni a haját, megpróbálta lenyomni a fejét a cipőjéhez.

– Fejezd be. - felkiáltott Zoli majd fellökte Sárát.

Ekkora már a tanítónők is odaértek. Behívták a szülőket délutánra. Zoli nem jöhetett ki szünetre, Sára viszont igen, amit nem értettem, mivel mindketten hibásak voltak akkor miért különböztetik meg őket vagy mindketten kijöhetnek, vagy egyiken sem. De amíg ezen gondoltam, odalépett Matyihoz és leköpte, Matyi sírva fakad, én azzal az erővel ahogy felálltam belöktem Sárát a pocsolyába, aki szintén sírva fakadt mert vizes lett a ruhája. Délután az igazgató úr irodájába kellett mennünk, ott volt Sára és a szülei, valamint mi ketten, anya és Pista bácsi nem jöttek el.

– András igazgató úr vagyok köszönöm, hogy eljöttek.

– Zoli és Józsi elmondanátok, hogy mi történt.

– Arra semmi szükség nincs András, Sára már mindent elmondott nekem, hogy ez a két kis lelenc ok nélkül bántották.

– Bálint úgy gondolom a többi érintettet is meg kellene hallgatni.

– András én vagyok a város és az iskola legnagyobb támogatója, enyém a Middeltowni gyár, ami 600 munkahelyet ad a környékbeli embereknek, ha nem tévedek a tankerület az én támogatásom miatt választott meg az iskola élére, ne okoz számomra csalódást, mert ez a fajta bizalomvesztés akár az állasodba is kerülhet.

– Igen Bálint, igazad van köszönöm, hogy befáradtatok. - ahogy Bálint a feleségével és Sárával kilépett az ajtón, Sára búcsúszóul visszanézett és kinyújtotta a nyelvét, gúnyolódott rajtunk, András igazgató úr is stílust váltott.

– Gyerekek ki akartok rúgatni?

– Igazgató úr, Sára hazudik másokat bántott mi csak segíteni akartunk.

– Nem érdekel Zoli magatokra vessetek, büntetésből tanítás után kötelező tanulószoba, csak utána mehettek haza, és örülhettek, hogy nem kaptok igazgatói intőt. Tűnés a szemem elől. - ahogy sétáltunk haza rossz érzésem volt mivel nem jött értünk senki, valamint az igazgató úrhoz sem jöttek be.

– Miért nem szólaltál meg?

– Mindegy volt már mit mondunk úgysem hitt volna nekünk senki, meg ha hisznek is Sára apukája úgyis elintézte volna, hogy mi legyünk a bűnösök. Nézd már Zoli Pista bácsi itthon van. Szerinted miattunk jött haza?

– Nem tudom. - Zoli hangja elcsuklott azért tartottuk tőle még mindig.

Az első iskolai napon így viselkedni, magunk védelmében mondva tényleg nem akartuk hagyni, hogy bántsák a barátainkat. Ahogy beléptünk a házba síri csend volt, felmentünk az emeletre a hálószobájukba. Anya ott feküdt az ágyon sápadt volt erőtlennek, gyengének tűnt Pista bácsi az ágyon mellette ülve, a kezét fogta.

– Sziasztok gyerekek. Jó, hogy látlak titeket. Mi volt ma az iskolában? - kérdezte tőlünk anya, de hangja többször elcsuklott, és nagyon zihált mintha több mázsa kő nyomta volna a mellkasát.

– Szia anya, megpróbáltak bántani minket, de megvédtük egymást ahogy mondtad. Igaz Zoli?

– Igen.

– Büszke vagyok rátok gyerekek. Most menjetek tanulni.

Úgyis tettünk, elkezdett telni az idő az iskola mindennap olyan volt, mint az első, mindenki számára nehéz. Nem is gondolná az ember, hogy a gyerekek egymással milyen kegyetlenek és szívtelenek tudnak lenni, próbáltuk valahogy átvészelni, de nem volt egyszerű. Hazaérve tanultunk, segítettünk a házi munkában, megpróbáltunk mindent megcsinálni, amivel segíteni tudtunk anyának, egy idő után anya haja kihullott. Ezután mintha jobban lett volna, erősebbnek tűnt aztán márciusban minden megváltozott.

– Gyerekek ma reggel mind a négyen megyünk az iskolába. András igazgató úr beszélni szeretne velünk. Nem tudjátok esetleg miről?

– Anya, szerintem a nulladik óráról amikor olyan korán kellett bemennünk. Igaz Zoli?

– Igen, vagyis lehet. - bizonytalanodott el egy kicsit. Az autóban síri csendben ültünk, aztán ahogy beléptünk az igazgató úr irodájába akkor már éreztük, hogy hamarosan megpecsételődik a sorsunk.

– Sziasztok! Örülök, hogy itt vagytok Pista. A gyerekekről lenne szó, nem tudjuk tovább tolerálni a viselkedésüket mivel olyanok, mint az állatok.

– Hogy mondhat ilyet igazgató úr. Nem szégyelli magát? - anyát ilyen dühösnek még nem láttam, olyan volt, mint egy anyaoroszlán, aki a kölykeit védi.

– Mária megértem, hogy nem könnyű ezt hallani, de a gyerekek kárt is okoztak, amit nekem kellett megtéríteni. Van itt négyeset amire nem lehet mentsége senkinek.

– Nekem van.

– Igazán Józsi akkor vegyük sorrendbe. Az első esetnél kutyaszarral dobáltad meg Sárát.

– Az egy tudományos kísérlet volt igazgató úr.

– Igazán, mi volt benne tudományos?

– Igazgató úr, Sára mindenkinek azt mondta, hogy tőle nincs okosabb és mi hülyék vagyunk, értetlenek, műkutyaszarral dobáltam meg és aki nem tudja megkülönböztetni a műkutyaszart az igazitól az nem lehet annyira okos.

– Igazán? Hát én sem tudom megkülönböztetni, akkor én is buta vagyok?

– Igazgató úr, ezt jó, hogy nem én mondtam. - ezen mindenki elmosolyodott kivéve persze őt, olyan vörös lett az arca, mint a pipacs.

– Ez kérdés volt Józsi, nem pedig kijelentés.

– Pedig itt nincs kérdés igazgató úr.

– Ez egy meddő vita, folytassuk tovább a második esettel, ami nem más, mint lószar az osztályteremben. Miért?

– Igazgató úr az egy bizonyítási eljárás része volt.

– Avass be kérlek Józsi, hogy mit bizonyítottatok be ezzel?

– Azt, hogy a nyolcadikos gyerekek hazudtak, elvették Matyitól az uzsonnás dobozát és lószart tettek bele, majd azt mondták Szófia tanárnőnek, hogy azt hitték, hogy muffin mivel nem érezték a szagát.

– Ezért tele lapátoltátok a termet lószarral, az egész iskolában nem lehetett megmaradni. Aznap tanítás sem volt, ráadásul a takarítást és fertőtlenítést nekem kellett kifizetni. Kitől tanultad ezt Pista bácsitól?

– Nem tanít ilyet nekünk Pista bácsi, és nem kellett lapátolni. De akkor mégiscsak érezték a lószar szagát?

– Ezt a kérdést válaszra sem méltatom. Mikorra jöttetek be aznap, hogy az első óra előtt megtrágyázzatok?

– Mintha nulladik óránk lett volna igazgató úr, gyorsabban ment, mint azt gondolná.

– Ki segített nektek? Honnan szereztétek a trágyát?

– Nem mondhatom meg. Nem adhatom ki a kapcsolataimat.

Ami itt csak egy fő volt Pöttöm nagybátyja, akit sikerült meggyőzni, hogy jó ötlet, és amilyen habókos volt belement. Aztán később persze félt, de csak azért nehogy neki kelljen kifizetni a takarítás költségeit, ráadásul feleslegesen aggódott mivel egy pár hónappal később a saját bikája felöklelte és belehalt a sérüléseibe akkor még persze ezt nem tudhatta.

– Jól van te nagy Don Józsi, akkor lépjünk tovább a harmadik esetre.

– Az egész atléta csapat elkésett a versenyről mert nem voltak meg a ruháik és meztelenül mentek végig az egész iskolán, később a ruháikat megtaláltuk a fákon, amik olyanok voltak, mint a májusfák szépen feldíszítve. Tudtok erről az ügyről valamit? Józsi?

– Nem tudunk erről semmit igazgató úr, de biztosan köze lehetett ahhoz amikor Matyit kihozták a zuhanyzóból pucéran és bezárták a folyosón lévő öltözőszekrényébe, majd, amikor összepisilte magát és kicsengettek az óráról, kiengedték a szekrényből és pucéran sétált vissza az öltözőbe a ruháiért.

– Persze nektek semmi közötök hozzá, elhiszem nektek. Akkor most jöjjön a negyedik eset, tegnap te, Józsi egy nagy fadarabbal megütöttél több nyolcadik osztályos tanulót. Csak a szerencsén múlt, hogy akit fejbe vágtál annak csak felrepedt a bőr a feje tetején, valamint a másik két tanulónak a térde nem törött el. Az érintett gyermekek szülei panaszt tettek, arról már ne is beszéljünk, hogy Klára tanárnőt is majdnem megütötted a nagy hadonászásba, mindezt úgy, hogy kreáltál egy ürügyet, hogy így viselkedhess.

– Nem kellett oda ürügy igazgató úr, Zolitól el akarták venni a pénzét és elkezdték fojtogatni, én meg magam mellől felkaptam egy husángot aztán segítettem.

– Igaz ez Zoli?

– Igen anya.

Akkor már nem igazán lehetett féken tartani anyát és ahogy az igazgató úrra nézett nem lettem volna a helyében, amióta befogadtak minket azóta folyamatosan tanított engem otthon, olvasni, szinonima szavakat tanultunk együtt, fogalmazást írtunk közösen, élveztem és szerettem, így pedig koromhoz képest nagyon tudtam beszélni, valamint hála anyának a logikám is kiválóan fejlődött. Mindez pedig kihatással volt a hátralévő életemre mert a tanulás és fejlődés iránti vágyam megalapozta, és titkon azt reméltem, hogy lenyűgözhetem, talán egyszer még büszke lehet rám.

– Ide figyeljen igazgató úr! Nem értem, hogy minek vagyunk itt? - kérdezte anya szeme olyan villámokat szórt, hogy maga Zeusz is megirigyelte volna.

– Asszonyom, a gyerekek viselkedése nem helyes.

– Igen ebben egyet értünk igazgató úr. Csakhogy nem ennek a két gyermeknek a viselkedése elfogadhatatlan, akik kiállnak egy barátjuk vagy egymás mellett, mert ezért én nagyon büszke vagyok rájuk. Azoknak a gyermekeknek a viselkedése tűrhetetlen, akik egy sérült gyerekkel, mint Matyi így viselkednek, mivel neki több törődés, gondoskodás és megértés kellene, de egy légynek sem tudna ártani. Amit itt hallottam az gyermekbántalmazás, és tudom, hogy azért fizette a takarítást saját zsebből mert ha a tankerületi vezető megtudná ezt, ami itt folyik nem maradna sokáig abban a székben. Ráadásul, ha elhiszi vagy ön nem tudja megkülönböztetni a lószart a muffintól akkor talán nem ott kellene ülnie, ahol most, vagy meg kellene kóstolnia mindkettőt, hogy különbséget tudjon tenni az ízük, illatuk, állaguk között, de a gyermekeimet hagyja békén! - hát András igazgató úr köpni-nyelni nem tudott, látszott az arcán a meglepődöttség szerintem ezt a beszélgetést nem így képzelte el.

– Végeztünk igazgató úr?

– Igen, asszonyom köszönöm, hogy befáradtak. - ekkor elindultunk kifelé, Pista bácsi sem mert megszólalni, jót nem tudott volna mondani, rosszat pedig nem akart tudta, hogy jobb a békesség ezért csak bólogatott.

– Ne foglalkozzatok ezzel az emberrel gyerekek, büszke vagyok rátok, hogy segítetek egymásnak és másoknak, de kifinomultabb módszerekkel kellene ezt megoldani, amit majd átbeszélünk este, ha hazaértetek.

– Nem haragszol ránk anya?

– Dehogyis Józsikám. - megsimogatta mindkettőnk arcát, kaptunk egy-egy puszit majd elindultunk az órákra, ők pedig haza. Az órák utáni kötelező tanszoba maradt, mivel az volt a büntetésünk. Zoli előre ment a tanszobára, mert az osztályban házi matek verseny volt, amin én részt vettem. Ahogy vége lett a versenynek bementem Zolihoz a tanulószobára.

– Miért lógatod az orrod Józsi? Ilyen rosszul sikerült a verseny?

– Dehogyis, csak Sára megint gonoszkodott.

– Veled?

– Nem, a Matyival. Ketten maradtak a döntőbe és amit felírt tanár úr a táblára azt Matyi kijavította és valamit még írt hozzá, erre tanár úr ideges lett és kizárta így meg a Sára nyert. Aztán a virágos vázából a vizet Matyi nadrágjába öntötte és az kiabálta, hogy bepisilt. Odamentem hozzá szóltam tanár úrnak, megkérdeztem tőle, ezt hogyan nézetheti el? Erre kizavart mindkettőnket a teremből. Matyinak oda akartam adni a tartalék nadrágomat a szekrényből, erre azt felelte, hogy neki már arra nincs szüksége, annyit mondott köszönöm, megölelt adott egy puszit és elrohant mindene nélkül, erre kijött tanár úr és ide zavart, nem tudtam utána menni.

– Nem lesz semmi baja Matyinak. - próbált megnyugtatni Zoli. Csendesen eltelt a napunk és szótlanul sétáltunk haza amikor Pista bácsi megállt mellettünk a rendőrautóval.

– Gyerekek nem láttátok Matyit?

– Én láttam Pista bácsi, elrohant az iskolából.

– Gyertek szálljatok be a kocsiba aztán ameddig hazaviszlek titeket mondjatok el mindent.

Úgyis volt elmondtam a matekversenyen történteket és a többi dolgot, amik Matyival történtek, Zoli is megerősítette az elhangzottakat. Pista bácsin látszott, hogy aggodalmaskodik, és kapkodott. Aztán szólt a többi rendőrnek rádión, hogy állítsanak fel kereső csapatokat, sajnos csak ennyit hallottam mivel sietve elhajtott. Ahogy az ajtón beléptünk anya odarohant hozzánk és rögtön megölelt minket, egész délután és este szótlan volt szerintem Matyi miatt aggódott, jól ismerte a szüleit az anyukájával nagyon jóban voltak. Pista bácsi hajnalban ért haza, nem tudtunk aludni Zolival, hallottuk, hogy a hálószoba ajtó kinyílik, anya kijött majd benézett hozzánk, hogy alszunk-e, ezután lement a földszintre. Kiosontunk a szobánkból és füleltünk.

– Mi történt Pista? -Pista bácsi meg sem tudott szólalni.

– Mondj már valamit mi történt?

– Matyi. - ennyit tudott kimondani aztán elcsuklott a hangja mintha elpityeredett volna.

– Igen, Matyi micsoda? Ne kelljen már minden szót harapófogóval kihúzni belőled.

– Matyi leugrott a Middeltowni öreg hídról, kora este találtuk meg az összeroncsolódott testét. Kimentünk értesíteni a szüleit, és megkértük őket, hogy azonosítsák Matyi holttestét. Az apja bejött velünk a kórházba, ahogy odaértünk szinte azonnal bejelentést kaptunk egy öngyilkossági kísérletről, siettünk a címre, de akkor már késő volt. Matyi anyukája felakasztotta magát a három házzal feljebb lévő diófára, sajnos elkéstünk. Visszamentünk a kórházba, ahol Matyi apjával beszéltünk, aki összeomlott, Bálintot fenyegette, hogy megöli őket, bosszút áll rajtuk, kapott nyugtatót és a kórterem elé rendőrt állítottam, de valahogy eltűnt. Most hajtóvadászat indult ellene, Bálinték házát pedig rendőrök biztosítsák. A helyszíni nyomok alapján, előzetesen mindkét esetben kizárható az idegenkezűség, sajnos két öngyilkosság történt.

Anya zokogott és Pista bácsi karjába zuhant. Ezt hallva mindketten elpityeredtünk és lassan visszamentünk a szobánkba. Másnap reggel csak anya volt otthon, nem hozta szóba a történteket és mi sem, úgy gondolom hallotta ahogy tegnap éjjel a szobánkba visszamentünk, csak nem akarta feltépni a sebeket. Elkísért minket az iskolába, ahol nagyon sok rendőr volt, Sára ebben a tanévben már nem jött iskolába, a tragédia hatására az egész közösség megváltozott. Soha nem találták meg Matyi édesapját. Ahogy fogyott a tanév hátralévő része úgy fogyott anya ereje is, a nyári szünetben szinte nem is láttuk csak a kórházban, ahol egyre erőtlenebbnek és fáradtabbnak tűnt. Augusztus végén láttuk utoljára, ahogy beléptünk a kórházi folyosóra és megálltunk a kórterme előtt, félelem és bizonytalanság keveredett bennünk. A kórteremből egy nagyon jól öltözött fiatalember lépett ki.