Date: 2026
Description: 1789. A „dicsőséges forradalom” fellobban Párizsban, és vértengereken keresztül lassanként egy új, fanatikus eszme borítja lángba Európát. Nápolyban azonban még az „ancien régime” uralkodik, s ünnepli új díváját, a tehetséges és éterien szép Violát. A leány kezéért titokzatos, baljós és nagyhatalmú férfiak versengenek, és némelyikük szándékai koránt sem tisztességesek. Leány és kérői múltjában azonban földöntúli titkok lappanganak… Bulwer-Lytton spirituális mesterműve, beavató regénye, egyszerre izgalmas és kifinomult. A Zanoni sokkal több, mint romantikus, történelmi kalandregény: Bulwer-Lytt
Publisher: Hermész Média Kft.

Edward Bulwer-Lytton

Zanoni

A jelen fordítás alapjául szolgáló mű:

Edward Bulwer-Lytton: Zanoni, 1853.

Az elektronikus könyv kiadója: Hermész Média Kft., ©2026

ISBN: 9786155605222

Könyvéhez kellemes olvasást kívánunk!

ELŐSZÓ AZ 1853-AS KIADÁSHOZ

Prózai fikciós műveim között a Zanoni talán a legjobbak közé tartozik. A sok évvel később megjelent Arthur király című költeményemben hasonló elgondoláshoz tértem vissza: mindennapi, valóságos életünket a szellemi világ közegén keresztül szemléltem. Ott jóval szélesebb körben fejtettem ki – és úgy hiszem, teljesebb és maradandóbb sikerrel – azt az összhangot, amely az emberi világ felszínén bekövetkező események – amit a felületes szemlélő észrevesz –, valamint a finom és szellemi erők között áll fenn, amelyek ténylegesen befolyásolják az egyes emberek cselekedeteit, és alakítják a világ sorsát. Amiképp az ember is kettős életet él – a cselekvésben és a gondolatban –, úgy vélem, egy műalkotás is akkor adja az emberi lét leghívebb képét, ha mindkettőt hűen ábrázolja, és egyúttal magával ragadó bepillantást enged létezésünk legmagasztosabb titkaiba. Megmutatja azt a szükségszerű kapcsolatot, amely a hétköznapok egyszerű dolgai – amik közt földi testünk betölti a rá szabott szerepet – és a lélek rejtett, gyakran kiműveletlen, gyakran láthatatlan rokonsága között áll fenn mindazon erőkkel, amelyek a Szellem Univerzumának levegőjét lélegzik be, s abban mozognak mindörökkön.

Azokat, akik megtisztelnek azzal, hogy a Zanonit a közönséges regényeknek kijárónál nagyobb figyelemmel olvassák, az Arthur király című költeményhez irányítom. Ott gondolatébresztő feltevéseket találhatnak a spekulatív kutatás mindazon területeiről, amelyek végső létünk magasabb és fontosabb kérdéseit érintik, s amelyek saját koromban a szellemi természetű filozófia kutatóit foglalkoztatták.

A művet lezáró „Jegyzethez” mellékelve – amely a szimbólum és az allegória közötti különbséggel foglalkozik – az olvasó korunk egyik legkiválóbb írójának tollából szellemes kísérletet találhat arra, hogy megmagyarázza az előtte fekvő mű belső, illetve szimbolikus jelentéseit.

Edward Bulwer-Lytton

BEVEZETŐ

Lehetséges, hogy olvasóim között akad néhány, aki ismerte azt az antikváriumot, amely néhány évvel ezelőtt még a Covent Garden környékén állt; azt mondom, néhány, mert bizony aligha akadt bármi is, ami a nagyközönséget odavonzotta volna azokhoz a becses kötetekhez, amelyeket öreg barátom, D. egy egész élet munkájával halmozott fel poros polcain. Nem lehetett ott találni népszerű ismeretterjesztő műveket, szórakoztató regényeket, történelmi munkákat, útleírásokat, sem „Népkönyvtárat”, sem „Mulatságot millióknak”. Ellenben talán egész Európában sehol másutt nem találhatott volna a kíváncsi érdeklődő olyan figyelemre méltó gyűjteményt, amelyet egyetlen megszállott ember halmozott össze alkimisták, kabbalisták és asztrológusok műveiből. Tulajdonosa egy egész vagyont áldozott ezekre az eladhatatlan kincsekre. Csakhogy az öreg D. nem is akarta eladni őket. Valósággal fájt neki, ha vásárló lépett az üzletébe: bosszús tekintettel figyelte a vakmerő betolakodó minden mozdulatát; nyugtalan éberséggel sürgött-forgott körülötte, homlokát ráncolta és felnyögött, amikor profán kezek emelték ki bálványait a helyükről. Ha varázslói háremének valamelyik kedvenc szultánája keltette fel a vásárló érdeklődését, és az általa mondott ár nem tűnt kellően képtelennek, nemritkán egyszerűen megduplázta. Ha tiltakozott, felvillanyozva kapta ki kezéből a tiszteletre méltó csábítót; ha viszont elfogadta az árat, maga lett a megtestesült kétségbeesés – s nemegyszer az éjszaka közepén kopogtatott be a vevő ajtaján, és könyörgött, hogy az illető a saját feltételei szerint adja vissza neki azt, amit oly botrányosan D. feltételei szerint vásárolt meg. Averroës és Paracelsus tanainak maga is híve lévén, éppoly vonakodva osztotta meg a profán világgal összegyűjtött tudását, mint azok a filozófusok, akiket tanulmányozott.

Történt, hogy néhány évvel ezelőtt, amikor még tapasztalatlanabb voltam mind íróként, mind pedig az életben, kedvem támadt megismerkedni a rózsakeresztesek néven ismert különös társaság valódi eredetével és tanaival. Nem elégítettek ki azok a szűkszavú és felületes beszámolók, amelyek a témával rendszerint kapcsolatba hozott művekben olvashatók, ezért felötlött bennem, hogy D. úr gyűjteménye, amely nemcsak régi, gót betűs nyomtatványokban, hanem kéziratokban is gazdag volt, talán őrizhet e híres testvériségről pontosabb és hitelesebb feljegyzéseket – talán, ki tudja, valamelyik saját tagjuk tollából –, amelyek tekintélyükkel és részletességükkel igazolják azt a bölcsességet és erényt, amelyet Bringaret a káldeusok és a gümnoszofisták örököseinek tulajdonított. Így hát elindultam arra a helyre, amely – ezt bizonyára szégyenkezve kellene bevallanom – egykor kedvenc törzshelyeim közé tartozott. De vajon saját korunk krónikáiban nincsenek-e éppoly képtelen tévedések és téveszmék, mint a hajdani alkimisták írásaiban? Még újságjaink is éppoly téveszmékkel telinek tűnhetnek majd utódaink szemében, mint nekünk az alkimisták könyvei; jóllehet a sajtó az a levegő, amelyet belélegzünk – csakhogy ez a levegő olykor meglehetősen ködös.

Amikor beléptem az üzletbe, nyomban feltűnt egy idős, tekintélyt parancsoló külsejű vásárló, akit korábban még sohasem láttam ott. Még jobban meglepett az a tisztelet, amellyel a máskülönben oly megvető gyűjtő bánt vele. – Uram – kiáltotta D. nyomatékosan, miközben én a katalógus lapjait forgattam –, uram, ön az egyetlen ember, akivel az e kutatásoknak szentelt negyvenöt esztendőm alatt találkoztam, és egyedül tartok méltónak arra, hogy a vásárlóm legyen. Hogyan, hol tett szert e felszínes korban ilyen mély tudásra? És ez a fenséges testvériség, amelynek tanaira már a legősibb filozófusok is céloztak, ám amelyek a legújabb kor számára is titokban maradtak – mondja meg, létezik-e valóban a földön olyan könyv vagy kézirat, amelyből megismerhetők felfedezéseik és tanaik?

A „fenséges testvériség” szavak hallatán, mondanom sem kell, azonnal felkelt az érdeklődésem, és feszülten vártam az idegen válaszát.

– Nem hiszem – mondta az öregúr –, hogy az iskola mesterei valaha is közreadták volna valódi tanaikat, hacsak nem homályos utalások és misztikus példázatok formájában. És nem is hibáztatom őket óvatosságukért.

Ekkor elhallgatott, és úgy látszott, távozni készül, mire kissé hirtelen odaszóltam a gyűjtőnek:

– D. úr, ebben a katalógusban semmit sem látok, ami a rózsakeresztesekkel foglalkozna!

– A rózsakeresztesekkel! – ismételte az öregúr, és most ő mért végig lassú, meglepett pillantással. – Ki más magyarázhatná meg a rózsakeresztesek titkait, mint egy rózsakeresztes? És valóban el tudja képzelni, hogy ennek a minden titkos társaságnál féltékenyebben őrködő rendnek bármely tagja maga lebbentené fel azt a fátylat, amely bölcsességük Íziszét elrejti a világ elől?

„Aha! – gondoltam. – Tehát erről a »fenséges testvériségről« beszéltek. Hála az égnek! Úgy látszik, valóban belebotlottam egyik tagjába!”

– De hát – mondtam hangosan –, ha nem könyvekből, uram, akkor honnan szerezzek ismereteket? Manapság az ember semmit sem mer nyomtatásban állítani tekintélyes forrás nélkül, és lassan Shakespeare-t sem lehet idézni fejezet- és versszám megadása nélkül. Ez a tények kora, uram – a tények kora!

– Nos – mondta az öregúr kellemes mosollyal –, ha még találkozunk, talán lesz még rá alkalmam megmutatni, milyen forrásnál érdemes keresgélnie…

Azzal begombolta nagykabátját, füttyentett a kutyájának, és távozott.

Történetesen pontosan négy nappal a D. úr könyvesboltjában folytatott rövid beszélgetésünk után valóban újra találkoztam az öregúrral. Kényelmes tempóban lovagoltam Highgate felé, amikor nevezetes dombjának lábánál felismertem az idegent. Fekete pónin ült, előtte pedig a kutyája ügetett, amely szintén fekete volt.

Ha az ember egy hosszú emelkedő kezdetén, lóháton találkozik valakivel, akit szeretne közelebbről megismerni, s az illető – hacsak nem barátja kedvenc lovát kérte kölcsön – az állatok iránti legelemibb emberségből sem vágtathat el előle, akkor, úgy vélem, csak magát okolhatja, ha a dombtetőre érve még nem jutott sokkal közelebb céljához. Röviden: olyan jól boldogultam, hogy mire Highgate-be értünk, az öregúr meghívott, pihenjek meg a házában, amely kissé távolabb állt a falutól. Kitűnő ház volt: kicsi, de kényelmes, nagy kerttel, ablakaiból pedig olyan kilátás nyílt, amilyet Lucretius is filozófusoknak ajánlott volna. Tiszta időben világosan kirajzolódtak London tornyai és kupolái: itt a remete menedéke, amott a világ nagy tengere.

A főbb szobák falait rendkívüli értékű festmények díszítették, mégpedig annak a magas művészi iskolának a szellemében, amelyet Itálián kívül oly kevesen értenek igazán. Meglepődve tudtam meg, hogy valamennyit maga a házigazda festette. Nyilvánvaló csodálatom jólesett új barátomnak, és beszélni kezdett; szavaiból hamarosan kiderült, hogy a művészetről vallott elméletei éppoly emelkedettek, mint amilyen jártas volt annak gyakorlatában. Nem akarom az olvasót ide nem tartozó művészetkritikával fárasztani, ám talán mégis szükséges röviden megjegyeznem valamit, mert ez sok mindent megvilágít annak a műnek a szándékából és jellegéből, amelyhez e bevezető lapok tartoznak. Barátom éppoly nagy jelentőséget tulajdonított a művészetek összefüggésének, mint egy jeles szerző a tudományok kapcsolatának; és azt vallotta, hogy minden képzelet szülte műben, akár szavakkal, akár színekkel fejezik ki, a magasabb művészet képviselőjének élesen különbséget kell tennie a Valóságos és az Igaz között – más szóval a tényleges élet utánzása és a természet eszményivé emelése között.

– Az egyik – mondta – a holland iskola, a másik a görög.

– Uram – feleltem –, manapság a holland van divatban.

– A festészetben talán – válaszolta házigazdám –, de az irodalomban…

– Éppen az irodalomról beszéltem. Fiatal költőink mind az egyszerűségért és Betty Foyért rajonganak; kritikusaink pedig egy képzelet szülte mű legnagyobb érdemének azt tartják, ha szereplői a legapróbb részletekig megfelelnek a hétköznapi életnek. Még a szobrászatban is…

– A szobrászatban! Nem, nem! Ott legalább nélkülözhetetlen a magasabb eszmény!

– Bocsásson meg, de attól tartok, nem látta Souter Johnnyt és Tam O’Shantert.

– Ah! – mondta az öregúr, fejét csóválva. – Úgy látom, túlságosan is elzárkózva élek a világtól. Gondolom akkor már Shakespeare-t sem csodálják?

– Ellenkezőleg, Shakespeare imádatával igazolják, hogy mindenki mást támadjanak. Csakhogy kritikusaink időközben felfedezték, hogy Shakespeare olyan valóságos!

– Valóságos! Az a költő, aki soha egyetlen olyan alakot sem teremtett, akivel a való életben találkozhatnánk; aki soha nem alacsonyodott hamis szenvedély vagy valóságos személy ábrázolásához!

Már éppen igen szigorú választ készültem adni erre a paradoxonra, amikor észrevettem, hogy beszélgetőtársam kezd kijönni a sodrából. Márpedig aki rózsakeresztest akar fogni, jól teszi, ha nem zavarja fel a vizet. Ezért jobbnak láttam másfelé terelni a beszélgetést.

– Térjünk vissza a tárgyra – mondtam. – Megígérte, hogy felvilágosít tudatlanságomból a rózsakereszteseket illetően.

– Rendben! – felelte kissé szigorúan. – De mi célból? Talán csak azért akar belépni a templomba, hogy kigúnyolja a szertartásait?

– Minek néz engem! Ha volna is ilyen szándékom, Villars abbé sorsa alighanem elegendő figyelmeztetés mindenki számára, hogy ne tréfálkozzék könnyelműen a szalamandrák és szilfek birodalmával. Mindenki tudja, milyen rejtélyes körülmények között fosztották meg életétől azt a szellemes férfiút, bosszúból a Gabalis grófja elmés gúnyolódásaiért.

– Szalamandrák és szilfek! Látom, ön is beleesik a közönséges tévedésbe, és szó szerint értelmezi a misztikusok allegorikus nyelvét.

Ezután az öregúr kegyeskedett igen érdekes és – legalábbis nekem úgy tűnt – rendkívül tudós beszámolóba kezdeni a rózsakeresztesek tanairól. Állítása szerint közülük néhányan még mindig éltek, és továbbra is fenséges titoktartás közepette folytatták mélyreható kutatásaikat a természettudomány és az okkult filozófia területén.

– Ez a testvériség azonban – mondta –, bármennyire tiszteletre méltó és erényes is – igen, erényes, mert egyetlen szerzetesrend sem szigorúbb az erkölcsi szabályok megtartásában, és egyik sem buzgóbb a keresztény hitben –, ez a testvériség csupán egyik ága olyan rendeknek, amelyek még magasabb rendű hatalmak birtokába jutottak, és eredetük is még fenségesebb. Ismeri a platonikusokat?

– Előfordult már, hogy eltévedtem a labirintusukban – mondtam. – Istenemre, meglehetősen nehéz az urakat megérteni!

– Pedig még legbonyolultabb problémáikat meg sem osztották nyilvánosan. Legszellemibb műveik kéziratban maradtak csak fenn, és ezek alkotják nemcsak a rózsakeresztesek, hanem az általam említett nemesebb testvériségek beavatási tananyagát is. Még ünnepélyesebb és magasztosabb tudás meríthető a régi püthagoreusoktól és Apollóniosz halhatatlan mesterműveiből.

– Apollóniosz? A tyanai csaló? Fennmaradtak az írásai?

– Csaló! – csattant fel házigazdám. – Méghogy Apollóniosz csaló!

– Bocsásson meg; nem tudtam, hogy a barátja. És ha ön kezeskedik a jelleméért, készséggel elhiszem, hogy igen tiszteletre méltó ember volt, aki csakis az igazat mondta, amikor azzal dicsekedett, hogy egyszerre két helyen is képes jelen lenni.

– Talán olyan nehéz volna ez? – kérdezte az öregúr. – Ha igen, ön még sohasem álmodott!

Ezzel beszélgetésünk véget ért; ám mély ismeretség alakult ki közöttünk, amely egészen addig tartott, amíg tiszteletre méltó barátom el nem távozott az élők sorából. Béke poraira! Különös viselkedésű és szokatlan nézeteket valló ember volt; idejének legnagyobb részét azonban csendes és hivalkodástól mentes jótetteknek szentelte. A szamaritánusi kötelességek valóságos rajongója volt; erényeit a legszelídebb emberszeretet keretezte, reményei pedig mélységes hitből fakadtak. Saját származásáról és történetéről soha nem beszélt, és nekem sem sikerült soha áttörnöm azt a homályt, amely ezeket elfedte. Úgy tűnt, sokat látott a világból, és szemtanúja volt az első francia forradalomnak is; erről a témáról egyaránt ékesszólóan és tanulságosan beszélt. Ugyanakkor annak a viharos korszaknak a bűneit korántsem szemlélte azzal a filozofikus elnézéssel, amellyel felvilágosult szerzők – fejüket biztos helyen tudva – manapság hajlamosak a múlt mészárlásait kezelni. Nem úgy beszélt, mint egy tudós, aki az olvasmányai alapján következtetett, hanem mint olyan ember, aki saját tapasztalataiból és szenvedéseiből merített. Az öregúr magánzónak tűnt a világban; egyetlen rokonáról sem tudtam mindaddig, amíg végrendeletének végrehajtója, egy külföldön élő távoli unokatestvér, nem értesített arról a nagyon tekintélyes örökségről, amelyet szegény barátom rám hagyott. Ez először is egy bizonyos pénzösszegből állt, amelynek nagyságáról jobbnak látom hallgatni, előre számolva az ingatlanokra és értékpapírokra kivetendő újabb adó lehetőségével; másodszor pedig néhány becses kéziratból, amelyekből e lapok születtek.

Úgy sejtem, ez utóbbi hagyaték annak a látogatásnak volt köszönhető, amelyet néhány héttel halála előtt tettem a Bölcsnél – ha szabad így neveznem.

Bár modern irodalmunkban kevéssé volt járatos, barátom a rá jellemző jóindulattal kegyesen megengedte, hogy tanácsát kérjem különféle irodalmi vállalkozásaimhoz, amelyeket egy fiatal és tapasztalatlan tanuló csapongó becsvágya szült. Akkoriban éppen egy olyan szépirodalmi mű tervével fordultam hozzá, amely azt kívánta bemutatni, milyen hatást gyakorol az elragadtatás a különböző jellemekre. Szokásos türelmével hallgatta végig meglehetősen közhelyes és prózai elképzelésemet, majd elgondolkodva könyvespolcához fordult, levett egy régi kötetet, és előbb görögül, majd angolul olvasott fel belőle néhány részletet, nagyjából a következő értelemben:

„Platón itt a mania négy fajtáját különbözteti meg, amin én az elragadtatást és az istenektől származó ihletet értem: először a zeneit; másodszor a telesztikus, vagyis misztikus fajtát; harmadszor a prófétait; negyedszer pedig azt, amely a szerelemhez tartozik.”

Az idézett szerző, miután azt állítja, hogy a lélekben van valami, ami az értelem fölött áll, és hogy természetünkben különböző képességek működnek – az egyik révén szinte ösztönös gyorsasággal ismerünk fel és ragadunk meg tudományos igazságokat és tételeket, egy másik révén pedig létrejön a magas művészet, mint például Pheidiasz szobrai –, így folytatja: „az elragadtatás, a szó valódi értelmében, akkor jön létre, amikor a lélek értelem fölött álló része az istenek felé fordul, és tőlük nyeri ihletét”.

A szerző ezután, Platónhoz fűzött magyarázatát folytatva, megjegyzi, hogy „e mania-k közül akár egyetlenegy is elegendő lehet – különösen a szerelemhez tartozó –, hogy a lelket visszavezesse eredeti isteni állapotához és boldogságához; ám valamennyi szorosan összefügg egymással, és a lélek felemelkedésének rendes útja először a zenei, azután a telesztikus vagy misztikus, harmadszor a prófétai, végül pedig a szerelem lelkesültségén át vezet”.

Miközben meglehetősen tompa értelemmel és nem különösebben lelkes figyelemmel hallgattam e bonyodalmas magasztos beszédet, tanácsadóm becsukta a könyvet, és elégedetten így szólt:

– Íme a könyve mottója – és egyben témájának tétele.

– Davus sum, non Oedipus – mondtam elégedetlenül a fejemet csóválva. – Mindez bizonyára rendkívül szép, de bocsásson meg az ég: egyetlen szót sem értek belőle. Az ön rózsakereszteseinek és testvériségeinek titkai gyermekjátéknak tűnnek a platonikusok zsargonjához képest.

– Márpedig amíg ezt a részletet helyesen nem érti meg, addig a rózsakeresztesek magasabb rendű tanait sem értheti meg, sem azokét a még nemesebb testvériségekét, amelyekről ily könnyelműen beszél.

– Ó, ha ez a helyzet, kétségbeesetten feladom. Miért nem használja fel ön ezt a mottót valamelyik saját könyvéhez, ha ennyire jártas a témában?

– És ha már írtam egy könyvet, amelynek éppen ez a tétel a tárgya, vállalná, hogy sajtó alá rendezi?

– A legnagyobb örömmel! – feleltem. Jaj, milyen elhamarkodottan!

– Szaván fogom – mondta az öregúr –, és ha én már nem leszek, megkapja a kéziratokat. Abból, amit az irodalomban uralkodó ízlésről mondott, nemigen remélhetem, hogy sok haszna származik majd a vállalkozásból. És előre figyelmeztetem: nem kevés munkájába fog kerülni.

– Regény a műve?

– Regény is, meg nem is. Igazság azok számára, akik képesek megérteni, és képtelenség azok számára, akik nem.

Végül megérkeztek a kéziratok, velük együtt elhunyt barátom rövid levele, amelyben emlékeztetett meggondolatlan ígéretemre.

Szomorú érdeklődéssel, ugyanakkor türelmetlen kíváncsisággal bontottam fel a csomagot, és megigazítottam a lámpám kanócát. Képzelje el az olvasó rémületemet, amikor rájöttem, hogy az egészet érthetetlen rejtjelezéssel írták. Mutatok belőle egy példát:

És így tovább kilencszáznegyven keserves fólióoldalon át. Alig hittem a szememnek; sőt kezdett úgy tűnni, mintha a lámpa lángja különösen kéken égne, és nyugtalanító gondolatok lopóztak felzaklatott képzeletembe arról, miféle szentségtelen jeleket tártam fel ilyen meggondolatlanul, különösen az öregúr különös célzásainak és misztikus beszédének fényében. Enyhén szólva is: az egész meglehetősen baljósnak látszott! Már éppen azon voltam, hogy gyorsan elrejtem a papírlapokat az íróasztalom mélyére, és jámbor elhatározással többé tudomást sem veszek róluk, amikor tekintetem egy kék marokkóbőrbe kötött könyvre esett, amelyet izgatottságomban mindaddig észre sem vettem. A lehető legnagyobb óvatossággal nyitottam ki, mert fogalmam sem volt, mi ugorhat elő belőle, és – képzelje el örömömet – rájöttem, hogy kulcsot, afféle szótárt tartalmaz a hieroglifákhoz! Nem akarom az olvasót munkám részleteivel fárasztani; legyen elég annyi, hogy idővel úgy véltem, már képes vagyok megfejteni a jeleket, és komolyan nekiláttam a munkának. Csakhogy ez még mindig nem volt könnyű feladat, és két év telt el, mire számottevő eredményt értem el. Ekkor, mintegy próbaképpen az olvasóközönség számára, sikerült néhány elszórt fejezetet megjelentetnem egy folyóiratban, amelynek néhány hónapon át megtiszteltetés volt munkatársa lennem. A részletek a vártnál nagyobb érdeklődést keltettek, én pedig újult kedvvel folytattam fáradságos vállalkozásomat. Ekkor azonban újabb csapás ért: munka közben rájöttem, hogy a szerző két példányt készített művéből, és az egyik jóval részletesebb és kidolgozottabb a másiknál. Én történetesen a korábbi változatba botlottam, így egész munkámat át kellett alakítanom, a már elkészült fejezeteket pedig újra le kellett fordítanom. Elmondhatom tehát, hogy a sürgősebb feladatoknak szentelt időszakokat nem számítva is több évi munkámba került, mire szerencsétlen ígéretemnek elfogadható módon eleget tehettem. A feladatot tovább nehezítette, hogy az eredeti valamiféle ritmikus prózában íródott, mintha szerzője azt akarta volna, hogy művét bizonyos fokig költői elgondolású és felépítésű alkotásnak tekintsék. Ennek nem tudtam teljes mértékben eleget tenni, és kísérletem során kétségtelenül gyakran rá fogok szorulni az olvasó elnéző jóindulatára. Az öregúr különcsége iránt érzett természetes tiszteletem, valamint kissé kétes természetű múzsám legyen egyetlen mentségem, valahányszor a nyelv, anélkül hogy verssé változna, olyan virágokat kölcsönöz magának, amelyek aligha teremnek természetesen a próza földjén. Az igazság arra is kötelez, hogy bevalljam: minden igyekezetem ellenére korántsem vagyok biztos abban, hogy a rejtjel jelentését mindenütt helyesen adtam vissza; sőt itt-ott vagy a történetben tátongó hézag, vagy egy hirtelen alkalmazott újabb rejtjel, amelyhez nem kaptam kulcsot, arra kényszerített, hogy saját betoldásaimhoz folyamodjam. Ezek kétségkívül könnyen felismerhetők, ám azzal hízelgek magamnak, hogy legalább nem ütnek el a mű egészének szellemétől. Ez a vallomás vezet utolsó mondatomhoz: olvasó, ha ebben a könyvben bármit talál, ami tetszik önnek, az egészen bizonyosan tőlem származik; valahányszor azonban olyasmire bukkan, ami nem tetszik – okolja érte az öregurat!

London, 1842 januárjában.

U. i. – A szöveghez fűzött jegyzetek némelyike a szerzőtől, más része a szerkesztőtől származik. Időnként – bár nem mindig – jeleztem a különbséget; ahol azonban ez elmarad, az olvasó éleselméjűsége aligha fog tévedni.

ZANONI

ELSŐ KÖNYV
A ZENÉSZ

Due Fontane
Chi di diverso effeto hanno liquore!

Ariosto: „Orlando Furioso”, canto i. vii.

(Két forrás,
melynek vize más-más hatást rejt.)

I. FEJEZET

Vergina era
D’ alta belta, ma sua belta non cura:
…
Di natura, d’ amor, de’ cieli amici
Le negligenze sue sono artifici.

Tasso: „Gerusalemme Liberata”, canto ii. xiv.-xviii.

(Ragyogó szépségű szűz volt, de mit sem törődött szépségével… Maga a hanyagság is művészetté válik azokban, akiket a természet, a szerelem és az ég kegye pártfogol.)

A múlt század második felében Nápolyban élt és alkotott egy derék művész, Gaetano Pisani. Nagy tehetségű zeneszerző volt, de nem örvendett széles körű hírnévnek; minden művében akadt valami szeszélyes és fantasztikus, ami nemigen felelt meg a nápolyi műértők ízlésének. Kedvelte a szokatlan témákat, s olyan áriákat és szimfóniákat szőtt beléjük, amelyek valami különös borzongást keltettek a hallgatóban. Már műveinek címei is sejtetik természetüket. Kéziratai között például a következőkre bukkanok: „A hárpiák lakomája”, „Boszorkányok Beneventóban”, „Orpheusz alászállása Hádészba”, „A szemmel verés”, „Az Eumenidák”, és még sok másra, amelyek erőteljes, a félelmetesben és a természetfölöttiben gyönyörködő képzeletről tanúskodnak; ezt azonban gyakran könnyed és finom fantázia oldja fel, rendkívüli bájú és szépségű részletekkel. Annyi bizonyos, hogy amikor Gaetano Pisani az antik mondavilágból választotta témáit, sokkal hívebb maradt kortársainál az olasz opera távoli eredetéhez és kezdeti szelleméhez.

Az Ének és a Dráma ősi frigyének ez a – bármennyire elpuhult – leszármazottja hosszú homály és trónfosztottság után, amikor az etruszk Arno partján vagy Velence lagúnái között ismét kezébe vette szerényebb jogarát, bár pompásabb bíborba öltözve, első ihletét mind a pogány mondavilág kevéssé ismert klasszikus forrásaiból merítette; Pisani „Orpheusz alászállása” című műve pedig csupán merészebb, sötétebb és zeneileg kimunkáltabb változata volt annak az „Euridicének”, amelyet Jacopi Peri Navarrai Henrik és Medici Mária fényes esküvőjére zenésített meg.[1] Mindazonáltal, mint mondtam, a nápolyi zenész stílusa összességében nemigen kedvezett azoknak a füleknek, amelyek a kor édesebb dallamain finomkodó ízléshez szoktak; a könnyen felismerhető, s gyakran szándékosnak tűnő hibák és túlzások pedig kész ürügyet szolgáltattak a kritikusoknak ellenszenvük igazolására. Szerencsére – különben a szegény muzsikus talán éhen halt volna – nemcsak zeneszerző, hanem kiváló előadóművész is volt, különösen a hegedűn. E hangszerének köszönhette tisztes megélhetését a nagy San Carlo Színház zenekarának tagjaként. Ott a megszabott és előírt feladatok szükségképpen kellő korlátok közé szorították különc képzeletét, bár a feljegyzések szerint nem kevesebb mint ötször távolították el kottapultjától, mert oly vad és meghökkentő rögtönzött variációkkal botránkoztatta meg a műértőket és zavarta össze az egész zenekart, hogy az ember joggal hihette: a műveit ihlető hárpiák vagy boszorkányok vájták karmukat a hangszerébe.

Mivel azonban lehetetlennek bizonyult hozzá hasonlóan kiváló előadót találni – legalábbis tisztább és összeszedettebb pillanataiban valóban az volt –, kénytelenek voltak újra meg újra visszafogadni, ő pedig végül többnyire beletörődött az előírt adagiók és allegrók szűk kereteibe. A közönség is ismerte hajlamait, és azonnal észrevette a legkisebb eltérést a kottától; ha pedig egy pillanatra elkalandozott – amit nemcsak hallani, hanem látni is lehetett arcának valamely különös rándulásából és vonójának vészjósló lendületéből –, halk, figyelmeztető moraj térítette vissza a muzsikust Élüszionjából vagy Tartaroszából kottapultjának józan világába. Ilyenkor úgy riadt fel, mintha álomból ébredne, gyors, ijedt és bocsánatkérő pillantást vetett maga köré, majd megszeppent, megalázott arccal visszaterelte lázadó hangszerét a simára koptatott egyhangúság megszokott ösvényére. Otthon azonban kárpótolta magát ezért a kényszerű robotért. Ott vadul markolva szerencsétlen hegedűjét, gyakran egészen hajnalig ontotta magából különös, féktelen dallamait, amelyek babonás rémülettel töltötték el a lenti parton korán munkához látó halászt, s keresztet vetett, mintha sellő vagy valami szellem sírt volna fülébe nem e világról való zenét.

A férfi külseje tökéletesen illett művészetének sajátosságaihoz. Arcvonásai nemesek és markánsak voltak, de megviseltek és beesettek; hanyagul hagyott fekete haja kusza fürtökbe csavarodott, nagy, mélyen ülő szemében pedig állandóan elgondolkodó, álmodozó tekintet ült. Minden mozdulata különös, hirtelen és szaggatott volt, ahogy éppen az ösztön hajtotta; amikor végigsiklott az utcákon vagy a tengerparton, gyakran hallották magában nevetni és beszélni. Mindemellett ártalmatlan, gyanútlan és szelíd teremtés volt, s utolsó garasát is megosztotta volna a semmittevő lazzaronékkal, akik mellett gyakran megállt, hogy elnézze őket, amint lustán sütkéreztek a napon. Mégis teljesen társaságkerülő volt. Nem szerzett barátokat, nem hízelgett pártfogóknak, és nem járt el azokra a mulatságokra sem, amelyeket a zene és a Dél gyermekei annyira szeretnek. Ő és művészete mintha kizárólag egymáshoz tartoztak volna: mindketten különösek, ősiek, világtól idegenek és szabálytalanok. Az embert nem lehetett elválasztani a zenéjétől; a zenéje ő maga volt. Nélküle semmi sem volt, puszta gépezet. Vele saját világainak királyává vált. Szegény embernek ebből a világból bizony kevés jutott! Egy angliai iparvárosban áll egy sírkő, amelynek felirata megemlékezik „bizonyos Claudius Phillipsről, akit a gazdagság iránti tökéletes megvetése és utánozhatatlan hegedűjátéka mindazok csodálatának tárgyává tett, akik ismerték”. Milyen logikusan kapcsolódik össze e két, egymással ellentétes dicséret! Ó, Géniusz, minél mélyebben megveted a gazdagságot, annál nagyszerűbben játszol majd a hegedűdön!

Gaetano Pisani zeneszerzői tehetsége főként kedvenc hangszerére írt műveiben mutatkozott meg – abban a hangszerben, amely minden másnál változatosabb lehetőségekkel rendelkezik, és fejedelmibb hatalmat gyakorol a szenvedélyek fölött. Ami Shakespeare a költők között, az a cremonai hegedű a hangszerek között. Pisani azonban nagyobb szabású és szélesebb eszköztárat igénylő műveket is komponált; közülük mindenekelőtt ott állt drága, meg nem vásárolt, kiadatlan, kiadhatatlan és halhatatlan operája, „A szirén”. Ez a nagy mű gyermekkorának álma, férfikorának kedvese volt; öregedő éveiben pedig „úgy állt mellette, mint maga az ifjúsága”. Hiába küzdött azért, hogy a világ elé tárhassa. Még a szelíd, irigységet nem ismerő Paisiello, a Maestro di Capella is gyengéden megrázta a fejét, amikor a zenész bemutatta neki egyik legmegrázóbb jelenetének részletét. És mégis, Paisiello, bár ez a zene egészen más, mint amire Durante tanított – csak türelem, Gaetano Pisani! – várd ki az idődet, és tartsd hangolva a hegedűdet!

Bármilyen különösnek tűnjék is női olvasóim számára, ez a groteszk figura mégis behajtotta fejét abba járomba, amelyet a közönséges halandók hajlamosak saját kizárólagos kiváltságuknak tekinteni: megnősült, és egy gyermeke is született. Ami még különösebb, felesége a nyugodt, józan, minden fantasztikumtól mentes Anglia leánya volt. Sokkal fiatalabb volt a férjénél; világos hajú és szelíd, kedves angol arcú asszony. Saját akaratából ment hozzá, és – elhiszi az olvasó? – még mindig szerette! Hogy miként jutott eszébe hozzámenni, vagy hogyan merte ez a félénk, társaságkerülő, szeszélyes lény egyáltalán megkérni a kezét, arra csak úgy tudok válaszolni, ha előbb önök magyarázzák meg nekem, hogyan talált párra azoknak a férjeknek és feleségeknek a fele, akikkel nap mint nap találkoznak! Közelebbről meggondolva azonban ez a házasság mégsem volt olyan rendkívüli. A lány olyan szülők törvénytelen gyermeke volt, akik túlságosan előkelőek voltak ahhoz, hogy valaha is magukénak vallják. Azért Itáliába hozták művészetet tanulni, amelyből majd megélhet, hiszen volt ízlése és hangja is; azonban mások kegyétől függött, és meglehetősen mostohán bántak vele. Szegény Pisani volt a mestere, és az ő hangja volt az egyetlen, amelyben a lány bölcsője óta soha nem hallott megvetést vagy korholást. És így… nos, természetes a folytatás, nemde? Akár az, akár nem: összeházasodtak. Fiatal felesége szerette a férjét; s bármilyen fiatal és szelíd volt is, kettőjük közül szinte őt lehetett a védelmezőnek nevezni. Hány megszégyenítéstől mentette meg a San Carlo és a Conservatorio zsarnokai előtt a titokban közbenjáró, buzgó felesége! Hány betegségében – mert Pisani gyenge szervezetű volt – ápolta és gondozta! Sötét éjszakákon gyakran lámpással várta a színház előtt, hogy hazavilágítson neki, és biztos karját nyújtsa támaszul; különben ki tudja, elvont ábrándozásában nem sétált volna-e a muzsikus szirénje után egyenesen a tengerbe! Aztán milyen türelmesen – sőt talán, mert az igaz szerelem ízlése sem mindig kifogástalan, milyen elragadtatással – hallgatta különc, szeszélyesen feltörő dallamainak viharait, majd dicséreteket suttogva csalogatta el az egészségtelen éjszakázástól, hogy végre pihenjen és aludjon!

Azt mondtam, zenéje része volt magának az embernek; ez a szelíd teremtés pedig mintha része lett volna a zenének. Valójában éppen akkor, amikor mellette ült, lopózott bele Pisani tarka fantáziájának minden gyengéd vagy tündérien könnyű mozzanata a harmóniába. Kétségtelen, hogy jelenléte hatott a zenére, formálta és megszelídítette; Pisani azonban, aki sohasem vizslatta, hogyan és miből fakad ihlete, mit sem tudott erről. Csak annyit tudott, hogy szereti és áldja az asszonyt. Úgy képzelte, naponta hússzor is megmondja neki; valójában egyszer sem tette, mert még a feleségéhez sem volt sok szava. Az ő nyelve a zene volt – az asszonyé a gondoskodás. Barbitonjával sokkal közlékenyebb volt – mert a tudós Mersennus arra tanít bennünket, hogy a régi violák nagy családjának változatait így nevezzük. A barbiton mégiscsak jobban hangzik, mint az egyszerű hegedű; legyen hát barbiton. Órákon át beszélt hozzá: dicsérte, szidta, hízelgett neki, sőt – mert ilyen az ember, még a legártatlanabb is – olykor még káromkodott is vele. E túlkapást azonban mindig mélységes bűnbánat követte. A barbitonnak pedig saját nyelve volt, és meg tudta védeni magát; amikor Ő is szidni kezdett, rendszerint messze Ő került fölénybe. Nemes fickó volt ez a hegedű! Tiroli hangszer, a híres Steiner keze munkája. Hosszú múltjában volt valami titokzatos. Hány, azóta porrá lett kéz keltette már életre húrjait, mielőtt Gaetano Pisani Puckjává és familiáris szellemévé vált! Még a tokja is tiszteletet parancsolóan régi volt; úgy mondták, gyönyörű festését Caracci készítette. Egy angol gyűjtő többet kínált a tokért, mint amennyit Pisani valaha is keresett magával a hegedűvel. De Pisani, akit az sem zavart volna, ha ő maga kunyhóban lakik, büszke volt rá, hogy barbitonja palotában él. A barbiton volt az idősebbik gyermeke! Volt azonban egy másik gyermeke is; most őt kell szemügyre vennünk.

Hogyan írjalak le, Viola? Bizonyos, hogy a zenének is része volt e fiatal jövevény megszületésében. Alakjában és jellemében egyaránt felfedezhető volt valamiféle családi hasonlóság a hangoknak ahhoz a különös, szellemszerű életéhez, amely éjszakáról éjszakára könnyed és koboldszerű játékát űzte a csillagos tenger fölött… Szép volt, de szépsége egyáltalán nem volt közönséges: ellentétes vonások sajátos egysége, harmóniája alkotta. Haja még annál is gazdagabb és tisztább aranyszínben ragyogott, amilyet északon látni; szeme viszont sötét, gyengéd, lefegyverző fénnyel tündökölt, amely már az itáliainál is ragyogóbb, szinte keleties volt. Arcbőre finoman világos, mégis folyton változó: egyik pillanatban élénk színű, a másikban sápadt. És ahogy arcszíne, úgy arckifejezése is változott: egyszer semmi sem lehetett nála szomorúbb, máskor semmi vidámabb.

Sajnálattal kell elmondanom, hogy e különös házaspár meglehetősen elhanyagolta lányuknak azt a nevelését, amelyet joggal nevezünk műveltségnek. Igaz, egyiküknek sem volt túl sok átadható tudása; és akkoriban a tudás még nem volt annyira divatban, mint manapság. A véletlen vagy a természet azonban Viola segítségére sietett. Magától értetődően megtanulta anyja nyelvét apjáé mellett. Hamarosan írni-olvasni is elsajátított, anyja pedig – aki egyébként római katolikus volt – már korán megtanította imádkozni. Mindezen eredményeket azonban ellensúlyozták Pisani különös szokásai, valamint az a szüntelen figyelem és gondoskodás, amelyet feleségétől igényelt; emiatt a gyermek gyakran maradt kettesben egy öreg dajkával, aki ugyan rajongásig szerette, de kiművelésére a legkevésbé sem volt alkalmas.

Gionetta asszony ízig-vérig olasz volt és nápolyi. Ifjúsága csupa szerelem volt, öregsége csupa babona. Fecsegő, szeretetteljes és pletykás teremtés volt. Hol arról mesélt a lánynak, hogyan hevernek majd lovagok és hercegek a lába előtt, hol pedig olyan történetekkel és mondákkal dermesztette meg a vérét – talán éppoly régiekkel, mint a görög vagy etruszk mítoszok –, amelyek démonokról és vámpírokról, a beneventói nagy diófa körül járt boszorkánytáncról és a szemmel verés kísértő hatalmáról szóltak. Mindez észrevétlenül varázsos hálót szőtt Viola képzelete köré, amelyet későbbi megfontolás és az évek tapasztalata talán hiába igyekezett volna szétszakítani. És mindez különösen alkalmassá tette arra, hogy borzongó örömmel csüggjön apja zenéjén. Születése óta körülvették azok az álomszerű dallamok, amelyek örökké arra törekedtek, hogy nem e világról való lények nyelvét vad és töredezett hangokra fordítsák. Szinte azt lehetett mondani, hogy egész elméje zenével telt meg; képzettársításai, emlékei, örömei és fájdalmai mind megfejthetetlenül összekeveredtek azokkal a hangokkal, amelyek hol gyönyörködtették, hol megrémítették; amelyek a napfényre nyíló szemét köszöntötték, és amelyekre éjszaka, magányos fekhelyén reszketve riadt fel. Gionetta legendái és történetei csupán abban segítették a gyermeket, hogy jobban megértse e titokzatos hangok jelentését: szavakat adtak a zenéhez. Természetes volt, hogy egy ilyen apa leánya hamarosan maga is fogékonységot mutat művészete iránt. Ez azonban elsősorban hallásában és hangjában bontakozott ki. Még gyermek volt, amikor már istenien énekelt. Egy nagy hatalmú bíboros – aki az államban és a Conservatorióban egyaránt tekintélyes személyiségnek számított – hallott tehetségéről, és magához hívatta. Ettől a pillanattól sorsa eldőlt: Nápoly jövendő büszkeségévé, a San Carlo primadonnájává kellett válnia.

A bíboros ragaszkodott ahhoz, hogy saját jóslata valóra váljon, és a leghíresebb mesterekről gondoskodott számára. Hogy becsvágyat ébresszen benne, őeminenciája egy este elvitte saját páholyába: már maga az előadás is élményt jelenthetett, de még inkább az a tapsvihar, amely azoknak a ragyogó énekesnőknek szólt, akiket egy napon majd felül kell múlnia! Ó, milyen káprázatosan tárult fel előtte a színpad világa, a zene és az ének tündérbirodalma! Ez volt az egyetlen világ, amely mintha megfelelt volna különös gyermeki gondolatainak. Úgy érezte, mintha mindeddig idegen partra vetve élt volna, és most végre megláthatná szülőföldje alakjait, meghallhatná anyanyelvét. Gyönyörű és igaz lelkesedés, a tehetség gazdag ígéretével! Akár fiú vagy, akár férfi, sohasem leszel költő, ha nem érezted még az eszmény, a regényesség, Kalüpszó szigetének varázsát, amely akkor nyílt meg előtted, amikor először húzódott félre a bűvös függöny, és a próza világába beáradt a költészet világa!

És most megkezdődött a beavatás. Olvasnia, tanulnia kellett; egyetlen mozdulattal, egyetlen pillantással kellett kifejeznie azokat a szenvedélyeket, amelyeket majd a színpadon ábrázol. Valóban veszélyes leckék lehetnek ezek némelyek számára, de nem annak a tiszta lelkesedésnek, amely magából a művészetből fakad; mert az az elme, amely helyesen fogja fel a művészetet, csupán tükör, amely hűségesen adja vissza mindazt, ami felszínére vetül – de csak addig, amíg maga tiszta marad. Viola ösztönösen ragadta meg a természetest és az igazat. Szavalatait öntudatlan erő járta át; hangja könnyeket csalt a szívből, vagy nemes felháborodásra hevítette. Mindez abból az együttérzésből fakadt, amely a géniuszt még legkorábbi ártatlanságában is összeköti mindazzal, ami érez, törekszik vagy szenved.

Nem valamiféle idő előtt nővé érett gyermek értette meg azt a szerelmet vagy féltékenységet, amelyről a szavak szóltak. Művészete egyike volt azoknak a különös titkoknak, amelyeket a pszichológusok megfejthetnek nekünk, ha kedvük tartja, és elmagyarázhatják, miért képesek a legegyszerűbb elméjű és legtisztább szívű gyermekek oly élesen megkülönböztetni az igaz művészetet a hamistól, amikor történetet mesélünk vagy dalt énekelünk nekik; hogyan választják el a valódi szenvedélyt az üres szólamoktól, Homéroszt Racine-tól, és hogyan visszhangozzák olyan szívből, amely még nem érezte át azt, amit ismétel, a természetes megindultság dallamos hangjait. Tanulmányain kívül Viola egyszerű, szeretetteljes, ám kissé szeszélyes gyermek volt – nem természetében volt szeszélyes, mert az kedves és engedelmes volt, hanem hangulataiban, amelyek, mint már utaltam rá, minden látható ok nélkül váltottak szomorúról vidámra, vidámról szomorúra. Ha mégis volt okuk, azt azokban a korai, titokzatos hatásokban kellett keresni, amelyekről már beszéltem, amikor megpróbáltam érzékeltetni, mit tett képzeletével a körülötte szüntelenül áramló, nyughatatlan zene. Figyelemre méltó ugyanis, hogy azokhoz, akik különösen fogékonyak a zene hatására, dallamok és motívumok gyakran a leghétköznapibb tevékenységek közben is visszatérnek, mintha zaklatnák és kísértenék őket. A zene, ha egyszer bejutott a lélekbe, maga is valamiféle szellemmé válik, és soha nem hal meg. Nyugtalanul bolyong az emlékezet termeiben és folyosóin, és gyakran újra felhangzik, éppoly tisztán és elevenen, mint amikor először rezegtette meg a levegő apró hullámait. Időnként tehát a hangok e kísértetei ismét felúsztak Viola képzeletében; ha vidámak voltak, mosolyt csaltak elő minden gödröcskéjéből, ha szomorúak, árnyékot vontak homlokára – elhallgattatták gyermeki nevetését, ő pedig félrevonult és elmerengett.

Szimbolikus értelemben tehát joggal lehetett ezt a szép teremtést – alakjában oly könnyedet, szépségében oly harmonikusat, szokásaiban és gondolataiban oly szokatlant – inkább a zene, mint a zenész leányának nevezni; olyan lénynek, akiről az ember elképzelhette, hogy nem annyira a hétköznapi élet, mint inkább annak a regényességnek valamely sorsa vár rá, amely a látni képes szem és az érezni képes szív előtt mindig együtt siklik a való élettel, folyam a folyam mellett, a Sötét Óceán felé.

Így hát semmi különös nem volt abban, hogy Viola már gyermekkorában, és még inkább akkor, amikor a fiatal lánykor szelíd komolyságába merült, úgy képzelte: élete valamiféle – boldog vagy fájdalmas – sorsra rendeltetett, amely összhangban áll majd azzal a regényes álmodozással, amely számára magát a belélegzett levegőt jelentette. Gyakran kapaszkodott fel a közeli Posilipo barlangját – az ősi kimmériaiak hatalmas művét – borító bozótoson át, és a kísértetjárta Vergilius sírja mellett ülve átadta magát azoknak a látomásoknak, amelyek finom bizonytalanságát egyetlen költészet sem képes tapinthatóvá és határozottá tenni; mert minden valaha élt költőnél nagyobb költő az álmodozó ifjúság szíve! Gyakran ült ott is, a szőlőlevelekkel befutott küszöb mellett, szemközt a sötétkék, mozdulatlan tengerrel, őszi délben vagy nyári alkonyatkor, és légvárakat épített. Ki ne tenné ugyanezt – nemcsak ifjúkorában, hanem az öregség megfakult reményei között is! Az álmodozás az ember kiváltsága, a paraszt és a király közös királyi joga. Viola ábrándjai azonban gyakoribbak, tisztább körvonalúak és ünnepélyesebbek voltak azoknál, amelyekben legtöbbünk elmerül. Olyanok voltak, mint a görögök Oramája – még csak phantasmák, de már próféciák.

1 Orpheusz a korai olasz opera, vagyis a zenés dráma kedvelt hőse volt. Angelo Politiano „Orfeó”-ját 1475-ben mutatták be. Monteverde „Orfeó”-ját Velencében adták elő 1667-ben. ↩

II. FEJEZET

Fu stupor, fu vaghezza, fu diletto!

„Gerusalemme Liberata”, c. ii. xxi.

(Vágy volt, csoda volt, gyönyörűség volt!)

Most végre befejeződött a taníttatás! Viola csaknem tizenhat éves. A bíboros kijelenti, hogy elérkezett az idő, amikor az új nevet be kell jegyezni a Libro d’Oro-ba – abba az Aranykönyvbe, amelyet a Művészet és az Ének gyermekeinek tartanak fenn. Igen ám, de milyen szerepben? Kinek a géniuszát kell majd testet öltenie és megformálnia? Ó, ez a titok! Híre jár, hogy a kifogyhatatlan Paisiello, akit elbűvölt, ahogyan Viola előadta a „Nel cor più non me sento” és az „Io son Lindoro” című darabjait, valami új remekművel készül bemutatni a közönségnek a debütánst. Mások váltig állítják, hogy Viola igazi erőssége a komikus szerepkör, és Cimarosa már javában dolgozik egy újabb „Matrimonio Segreto” megírásán. Közben azonban valahol elakadnak a tárgyalások. A bíborost szemmel láthatóan rosszkedvűnek találják. Nyilvánosan kijelentette – és szavai vészjóslók voltak –: „Ez az ostoba lány éppolyan bolond, mint az apja; amit kér, az képtelenség!” Tanácskozást tanácskozás követ; a bíboros dolgozószobájában igen komolyan beszél a szegény gyermekkel – mindhiába. Nápoly majd szétpattan a kíváncsiságtól és a találgatástól. A fejmosás veszekedéssel végződik, Viola pedig mogorván, duzzogva tér haza: nem lép fel, felbontotta a szerződését.

Pisani, aki túl kevéssé ismerte a színpad veszélyeit ahhoz, hogy tartson tőlük, örült a gondolatnak, hogy legalább valaki az ő nevével szerez majd hírnevet művészetének. A lány makacssága nem tetszett neki. Mégsem szólt semmit – ő sohasem szavakkal szidott –, hanem elővette hűséges barbitonját. Ó, hűséges barbiton, milyen rettenetesen tudtál szidni! Visított, hadart, nyögött és morgott. Viola szemét elöntötték a könnyek, mert értette ezt a nyelvet. Odalopózott anyjához, és valamit a fülébe súgott; amikor pedig Pisani felnézett hangszeréből, lám, anya és lánya egyaránt sírt. Döbbenten meredt rájuk; majd mintha rádöbbent volna, hogy túl kemény volt, ismét familiárisához fordult. És most mintha olyan altatódal csendült volna fel, amellyel egy tündér próbálna megnyugtatni egy nyűgös váltott gyermeket, akit magához vett. Lágyan, halkan, ezüstösen áradtak a hangok az elvarázsolt vonó alól. A legmakacsabb bánat is megtorpant volna, hogy hallgassa; közben pedig időnként felcsendült egy vad, vidám, csengő hang, akár a nevetés – de nem emberi nevetés. Szeretett operájának egyik legsikerültebb dallama volt ez: a Szirén éppen álomba bűvölte a hullámokat és a szeleket. Az ég tudja, mi következett volna még, ha meg nem állítják a karját. Viola a mellére vetette magát, és megcsókolta; boldog szeme mosolygott napsütötte haja mögül. Ugyanabban a pillanatban kinyílt az ajtó: üzenet érkezett a bíborostól. Violának azonnal őeminenciájához kellett mennie. Anyja elkísérte. Mindent elsimítottak és elrendeztek; Viola elérte, amit akart, és maga választotta ki az operáját. Ó, ti nehézkes északi népek, civódásaitokkal és vitáitokkal, a Pnyx és az Agora nyüzsgő életével! – el sem tudjátok képzelni, milyen izgalmat keltett Nápoly zenei világában egy új opera és egy új énekesnő híre. De vajon ki írta az operát? Soha egyetlen udvari intrikát sem őriztek ilyen titokban. Pisani egyik este láthatóan zaklatottan és ingerülten tért haza a színházból. Jaj lett volna a fületeknek, ha azon az éjszakán halljátok a barbitont! Felfüggesztették szolgálatából – attól tartottak, hogy az új opera és lánya első fellépése primadonnaként túlságosan megviselné az idegeit. Márpedig az ő variációi, szirén- és hárpiaördöngösségei egy ilyen estén olyan kockázatot jelentettek volna, amelyre még gondolni is félelmetes volt. Félreállítani őt, méghozzá éppen azon az estén, amikor a gyermeke – akinek dallama csupán az övéből kisugárzó hang – lép színpadra, és valami új vetélytársat tenni a helyére: ez már több volt, mint amit egy muzsikus húsa-vére elviselhetett. Életében először szavakkal is szóba hozta a dolgot, és komolyan megkérdezte – mert ezt a kérdést még az oly ékesszóló barbiton sem tudta világosan megfogalmazni –, mi lesz az opera, és milyen szerepet énekel Viola. A lány ugyanolyan komolyan felelte, hogy megígérte a bíborosnak: nem árulja el. Pisani nem szólt semmit, hanem eltűnt a hegedűvel; nemsokára pedig a háztetőről – ahová a muzsikus olykor visszavonult, ha igazán rosszkedvű volt – felhangzott a familiáris nyöszörgése és sóhajtozása, mintha megszakadt volna a szíve.

Pisani érzelmei alig látszottak a felszínen. Nem tartozott a gyengéd, becézgető apák közé, akiknek gyermekei állandóan a térdük körül játszanak; elméje és lelke oly teljesen elmerült művészetében, hogy a családi élet mintha csak elsiklott volna mellette, mintha az volna az álom, és a művészet az élet valódi, kézzelfogható teste. Azokkal, akik valamely elvont tudománynak szentelik magukat, gyakran megesik ez; a matematikusokról közmondásosan így tartják. Amikor szolgája odarohant a híres francia filozófushoz, és ezt kiáltotta: „Uram, ég a ház!”, a bölcs visszahajolt feladatai fölé, és így felelt: „Akkor menj, és mondd meg a feleségemnek, te bolond! Szoktam én valaha is háztartási ügyekbe avatkozni?” De mi a matematika a zenéhez képest – a zenéhez, amely nemcsak operákat komponál, hanem a barbitonon is játszik? Tudjátok, mit mondott a kiváló Giardini, amikor egy kezdő megkérdezte tőle, mennyi időbe telik megtanulni hegedülni? Halljátok és essetek kétségbe, ti, akik meg akarjátok feszíteni azt a vonót, amelyhez képest Odüsszeusz íja gyermekjáték volt: „Naponta tizenkét órát, húsz éven át!” Hát játszhat-e az a férfi, aki a barbitonon játszik, közben szakadatlanul a gyermekeivel is? Nem, Pisani; szegény Viola gyermeki érzékenységével gyakran kiosont a szobából, hogy kisírja magát, mert azt hitte, nem szereted. És mégis, a művész e külső szórakozottsága alatt ugyanúgy ott folyt a természetes szeretet; ahogy Viola felnőtt, az egyik álmodozó megértette a másikat. És most, amikor Pisanitól magától minden hírnevet megtagadtak, még azt is megtiltották neki, hogy lánya hírnevét ünnepelje – ráadásul maga a lánya is részt vett az ellene szőtt összeesküvésben! A hálátlanság élesebb volt a kígyó fogánál, és élesebb volt a kígyó fogánál a részvéttel síró barbiton panasza is!

Elérkezett a nagy pillanat. Viola már a színházban van – anyja vele tartott. A felháborodott muzsikus otthon maradt. Gionetta beront a szobába: a bíboros úr hintója áll az ajtó előtt – a Padrone után küldtek. Tegye le a hegedűt; vegye fel brokátkabátját és csipkés kézelőjét. Itt vannak – gyorsan, gyorsan! Már gördül is a hintó, aranyosan ragyogva; méltóságteljesen ül a bakon a kocsis, a lovak pedig ünnepélyesen lépkednek. Szegény Pisani kellemetlen döbbenet ködébe merül. Megérkezik a színházhoz; kiszáll a főbejáratnál; ide-oda fordul, körbenéz, aztán megint körbenéz. Valami hiányzik – hol a hegedű? Jaj! Lelke, hangja, legbelsőbb énje otthon maradt! Már csak egy automata az, akit a lakájok felvezetnek a lépcsőkön, végig a páholysoron, egészen a bíboros páholyáig. De aztán mi tárul elé! Álmodik talán? Az első felvonás véget ért – addig nem küldtek érte, amíg a siker többé-kevésbé bizonyossá nem vált –, és az első felvonás már mindent eldöntött. Érzi ezt abból a felvillanyozó harmóniából, amelyben egyetlen szív egy pillanat alatt eggyé válhat egy hatalmas közönséggel. Érzi a tömeg lélegzet-visszafojtott csendjéből; érzi még a bíboros felemelt ujjából is. Látja Violáját a színpadon, ragyogó ruhában és ékszerekben – hallja hangját, amint megremegteti ezrek egyetlen, közös szívét! De a jelenet, a szerep, a zene! Ez a másik gyermeke – halhatatlan gyermeke; lelkének szellemgyermeke; hosszú évek türelmes homályából és sorvadó géniuszából született kedvence; remekműve; „A szirén” című operája!

Ez volt hát a titok, amely úgy gyötörte – ezért veszett össze Viola a bíborossal; ezt nem volt szabad elárulni mindaddig, amíg a siker bizonyossá nem vált, és a lány egyetlen diadalban nem egyesíthette apja győzelmét a sajátjával! És ott áll most, miközben minden lélek meghajol előtte – szebben, mint maga „A szirén”, akit Pisani a dallamok mélyéből idézett elő. Ó, a hosszú fáradozás édes jutalma! Van-e a földön ahhoz fogható mámor, amelyet a géniusz érez, amikor végre kitör rejtekbarlangjából a fénybe és a hírnévbe!

Pisani nem szólt, nem mozdult; dermedten állt, lélegzetét visszafojtva, miközben könnyei végigfolytak az arcán. Csak a keze mozdult meg időnként, szinte öntudatlanul – a hűséges hangszert kereste. Miért nincs itt, hogy osztozzon diadalában?

Végül legördült a függöny – de milyen tapsvihar, milyen mindent betöltő zúgás közepette! A közönség egy emberként pattant fel, és egyetlen hangként kiáltotta azt a drága nevet. Viola előjött: reszketett és sápadt volt, s az egész tömegben csak apja arcát látta. A közönség követte könnyes tekintetét; meghatottan megértették a lány ösztönös mozdulatát és annak jelentését. A jó öreg bíboros gyengéden előrevezette Pisanit. Vad muzsikus, a lányod többet adott vissza neked, mint az élet, amelyet te adtál neki!

– Szegény hegedűm! – mondta Pisani, miközben megtörölte a szemét. – Most már téged sem fognak többé kifütyülni!

III. FEJEZET

Fra si contrarie tempre in ghiaccio e in foco,
In riso e in pianto, e fra paura e speme
L’ingannatrice Donna—

„Gerusalemme Liberata”, c. iv. xciv.

(Jég és tűz, nevetés és könnyek, félelem és remény ily ellentétes keverékében – a csalárd hölgy.)

Nos, az énekesnő és az opera diadala ellenére az első felvonásban akadt egy pillanat – következésképpen még Pisani megérkezése előtt –, amikor a siker kimenetele több mint kétségesnek látszott. Egy olyan kórusrész alatt történt, amely magán viselte a zeneszerző valamennyi sajátosságát. Amikor a capricciók örvénye felkavarodott, tajtékzott, s a hangok minden elképzelhető változatával ostromolta a fület és az érzékeket, a közönség egyszerre felismerte Pisani kezét. Az operának olyan címet adtak, amely addig minden gyanút elterelt valódi szerzőjéről; a szabályos és kellemes nyitány, valamint a kezdeti részek pedig azt a benyomást keltették a hallgatóságban, hogy kedvencük, Paisiello géniuszát ismerik fel bennük. Mivel régóta hozzászoktak ahhoz, hogy Pisani zeneszerzői igényeit kinevessék, sőt szinte megvessék, most úgy érezték, méltatlanul rászedték őket, amikor olyan lelkesen megtapsolták a nyitányt és az első jeleneteket. Baljós moraj futott végig a nézőtéren. Az énekesek és a zenekar – delejes érzékenységgel reagálva a közönség hangulatára – maguk is nyugtalanná és bizonytalanná váltak, s elvesztették azt az erőt és pontosságot, amely egyedül ellensúlyozhatta volna a zene groteszkségét.

Minden színházban akadnak vetélytársai az új szerzőnek és az új előadónak: olyan tábor ez, amely mindaddig tehetetlen, amíg minden jól megy, de abban a pillanatban veszélyessé válik, amikor valamilyen véletlen megzavarja a siker menetét. Felhangzott egy pisszegés; igaz, csak a közönség egy részéből, de az, hogy sehol sem tört ki taps, baljóslatúan jelezte a pillanat közeledtét, amikor az elégedetlenség ragályossá válhat. Ez volt az a lehelet, amely megmozdítja a lezúdulni készülő lavinát. Ebben a válságos pillanatban lépett elő először óceáni barlangjából Viola, a Szirének királynője. Amikor a lámpák fényébe ért, helyzetének szokatlansága, a közönség dermesztő közönye – amelyet első pillanatban még ilyen rendkívüli szépség látványa sem tudott megtörni –, a színpadon álló rosszindulatú énekesek suttogása, a fények vakító ragyogása, és mindennél inkább az a nemrég felhangzott pisszegés, amely rejtekhelyén is eljutott hozzá, egyszerre megbénította minden képességét, és elvette a hangját. Ahelyett, hogy rögtön belekezdett volna a nagyszabású invokációba, a királynői Szirén ismét reszkető lánnyá változott: sápadtan és némán állt a megszámlálhatatlan szem szigorú, hideg sora előtt.

Abban a pillanatban, amikor már-már az öntudata is cserbenhagyta, félénk, könyörgő pillantással végignézett a néma tömegen, és egy színpadhoz közeli páholyban megpillantott egy arcot, amely egyetlen pillanat alatt, szinte varázsütésre olyan hatást gyakorolt rá, amelyet soha nem tudott megfejteni, és soha nem felejtett el. Valami homályos, kísértő emléket ébresztett benne, mintha már látta volna azokban az ábrándokban, amelyeknek gyermekkorától fogva oly gyakran átadta magát. Nem tudta levenni róla a szemét; és miközben nézte, az imént még fogva tartó félelem és dermedt hidegség úgy foszlott szerte, mint köd a nap előtt.

A rá szegeződő szemek sötét ragyogásában annyi gyengéd biztatás, annyi jóindulatú és együtt érző csodálat volt – annyi minden, ami felmelegítette, felélénkítette és erőt öntött belé –, hogy bárki, aki színészként vagy szónokként valaha megtapasztalta, milyen hatással van rá a megszólítandó és meghódítandó tömegben egyetlen őszinte és barátságos tekintet, könnyen megértheti, milyen hirtelen és felvillanyozó erőt gyakorolt az idegen pillantása és mosolya a fiatal debütánsra.

Miközben Viola még mindig őt nézte, és szívébe lassan visszatért a melegség, az idegen félig felemelkedett, mintha emlékeztetni akarná a közönséget arra az udvariasságra, amely egy ilyen fiatal és szép lánynak kijár; s abban a pillanatban, amikor hangja megadta a jelet, a nézőtér nagylelkű tapsviharban követte. Maga az idegen is feltűnő személyiség volt: nemrég érkezett Nápolyba, és róla legalább annyit beszélt a város, mint az új operáról. Amikor aztán elült a taps, tisztán, telten és minden béklyótól megszabadulva, akár a testből kiszabadult szellem, felzendült a Szirén hangja, és elárasztotta a termet bűvös zenéjével. Ettől a pillanattól Viola megfeledkezett a közönségről, a kockázatról, az egész világról – mindenről, kivéve azt a tündérvilágot, amelynek ő volt az úrnője. Mintha az idegen jelenléte csak még jobban elmélyítette volna azt a művészi káprázatot, amelyben az alkotó saját művészetének körén kívül semmit sem lát. Viola úgy érezte, mintha az a nyugodt homlok és azok a ragyogó szemek addig ismeretlen erővel ruháznák fel; s mintha nyelvet keresne az idegen jelenléte által keltett különös érzések kifejezésére, maga ez a jelenlét súgta volna neki a dallamot és az éneket.

Csak akkor foszlott szerte ez a különös varázs, amikor mindennek vége lett, meglátta apját, és átélte annak örömét; a bűvöletet ekkor felváltotta az otthon és a gyermeki szeretet még édesebb varázsa. Ám amikor elfordult a színpadtól, önkéntelenül még egyszer visszanézett, és az idegen nyugodt, kissé melankolikus mosolya mélyen a szívébe vésődött – hogy ott éljen tovább, s később a diadal és a boldogság emlékével együtt idéződjék fel benne, félig örömmel, félig fájdalommal.

Hagyjuk most a jó bíboros-műértő gratulációit, aki elképedve fedezte fel, hogy ízlés dolgában eddig ő és egész Nápoly tévedett – és még jobban elképedt azon, hogy most ő és egész Nápoly egy emberként kész ezt be is vallani. Hagyjuk az elragadtatott dicséretek suttogását, amely körülzsongta az énekesnő fülét, amikor szerény fátylában és egyszerű ruhájában ismét kiszabadult a színfalak mögötti minden átjárót eltorlaszoló hódolók tömegéből. Hagyjuk az apa és lánya édes ölelését, amint a bíboros hintójában a csillagfényes utcákon és az elhagyott Chiaján át hazafelé tartanak; ne időzzünk most a jóságos, egyszerű szívű anya könnyeinél és felkiáltásainál sem. Lássuk őket inkább hazaérni; lássuk az ismerős szobát – venimus ad larem nostrum (Megérkeztünk a saját otthonunkba.); lássuk az öreg Gionettát, amint sürög-forog a vacsora körül; halljuk Pisanit, amint kiemeli tokjából a barbitont, és beszámol értelmes familiárisának mindarról, ami történt; halljuk az anya vidám, halk, angolos nevetését. De hát Viola, különös gyermek, miért ülsz félrevonulva, arcodat szép kezedbe hajtva, tekintetedet a semmibe szegezve? Fel, ébredj! Ma este az otthon arcának minden gödröcskéje mosolyogjon! („Ridete quidquid est domi cachinnorum.” Catull. „ad Sirm. Penin.”)

Boldog együttlét volt az a szerény asztal körül: olyan lakoma, amelyet Lucullus is megirigyelhetett volna Apollón-termében – aszalt szőlővel, ínycsiklandó szardíniával, fényűző polentával és a jó bíborostól ajándékba kapott, érlelt lacrimával. A barbiton a muzsikus mellett álló székre került – magas, egyenes támlájú székre –, és szinte maga is részt vett az ünnepi vacsorában. Becsületes, lakkozott arca ragyogott a lámpafényben; még hallgatásában is volt valami huncut, ravasz komolyság, miközben gazdája minden falat között hozzáfordult, hogy elmondjon neki valamit, amit korábban elfelejtett megemlíteni. A jó asszony szeretettel nézte őket, és örömében enni sem tudott; egyszer csak felállt, és férje homlokára helyezett egy babérkoszorút, amelyet szeretetteljes előrelátással már előre megfont. Viola pedig apja másik oldalán – szemben testvérével, a barbitonnal – megigazította a koszorút, hátrasimította apja haját, és ezt súgta:

– Caro Padre, ugye nem engeded, hogy Ő megint leszidjon!

Szegény Pisani, akit egy kissé megzavart, hogy egyszerre kellett figyelnie mindkét gyermekére, s akit a lacrima és a diadal egyaránt felhevített, olyan naiv és különös büszkeséggel fordult fiatalabbik gyermekéhez:

– Nem is tudom, melyikőtöknek köszönjem jobban. Annyi örömet adsz nekem, gyermekem – olyan büszke vagyok rád és magamra! De ő meg én, szegény fickó, olyan sokszor voltunk már együtt boldogtalanok!

Viola álma nyugtalan volt – és ez természetes. A hiúság és a diadal mámora, az a boldogság, amelyet mások boldogságával okozott, mind jobb volt az alvásnál. De gondolatai mindebből újra meg újra azokhoz a kísértő szemekhez, ahhoz a mosolyhoz tértek vissza, amely immár örökre összefonódott benne a diadal és a boldogság emlékével. Érzései, akárcsak egész természete, különösek és sajátosak voltak. Nem egy olyan lány érzései voltak, akinek szívéhez először a szemén át talál utat a szerelem, s aki felsóhajtja az első szerelem természetes, veleszületett nyelvét. Nem annyira csodálat volt ez, jóllehet az az arc, amely nyugtalan képzeletének minden hullámában újra meg újra tükröződött, ritka fenséget és szépséget sugárzott; és nem is az idegen látványának kellemes, szerelmes emléke maradt benne. Inkább az öröm és a hála emberi érzése keveredett benne valami titokzatosabbal: félelemmel és áhítattal. Bizonyos volt benne, hogy ezeket a vonásokat már látta valahol – de mikor és hogyan? Csakis olyankor, amikor gondolataiban megpróbálta alakot adni jövőjének, és amikor minden igyekezete ellenére, hogy virágokkal és napfénnyel teli sorsot képzeljen maga elé, valami sötét és hideg előérzet visszariasztotta önmaga legmélyére. Mintha most megtalált volna valamit, amit ezer nyugtalan vágy és homályos kívánság régóta keresett – inkább az elmében, mint a szívben. Nem úgy, ahogy az ifjú rátalál arra, akit szeretni fog, hanem inkább úgy, ahogy a kutató, aki régóta keresi valamely tudományos igazság nyitját, egyszer csak halványan felderengeni látja maga előtt: hívogatja, aztán visszahúzódik, csalogatja, majd újra elhalványul. Végül nyugtalan álomba merült, amelyben torz, illanó, alaktalan látomások gyötörték; amikor pedig felébredt, és a nap ködfátyolon át beteges fénnyel szűrődött be az ablakon, hallotta, hogy apja már kora reggel visszatért egyetlen szenvedélyéhez, és familiárisából halk, gyászos dallamot csalogat elő, akár valami siratóéneket a halottak fölött.

– És miért – kérdezte, amikor lement az alsó szobába –, miért volt olyan szomorú az ihleted, apám, a tegnap esti öröm után?

– Nem tudom, gyermekem. Vidám akartam lenni, és egy dallamot komponálni a tiszteletedre; de makacs fickó ez itt – ő így akarta.

IV. FEJEZET

E cosi i pigri e timidi desiri
Sprona.

„Gerusalemme Liberata”, c. iv. lxxxviii.

(És így ösztökéli a lassú és félénk szenvedélyeket.)

Pisani szokása volt, hogy – hacsak hivatásának kötelességei nem követeltek tőle különösen sok időt – a déli órák egy részét alvásnak szentelje. Ez nem annyira fényűzés, mint inkább szükséglet volt egy olyan ember számára, aki éjszakánként alig aludt. Valójában, akár komponálni, akár gyakorolni akart, éppen a déli órák voltak azok, amikor Pisani akkor sem tudott volna dolgozni, ha akar. Géniusza azokhoz a forrásokhoz hasonlított, amelyek hajnalban és alkonyatkor bővizűek, éjjel túláradnak, délben viszont teljesen kiszáradnak. Amíg férje a pihenésnek szentelte ezt az időt, a signora rendszerint kiosont, hogy beszerezze a kis háztartás számára szükséges dolgokat, vagy – hiszen melyik nő ne tenné? – egy kis felüdülést találjon némi tereferében más asszonyok társaságában. És a fényes diadalt követő napon mennyi gratuláció várhatott rá!

Ilyenkor Viola rendszerint a ház ajtaja előtt ült le egy napellenző alá, amely megóvta a napsütéstől, de nem takarta el előle a kilátást. Most is ott láthatjuk, ölében a szerepkönyvvel, amelyre tekintete időnként szórakozottan lesiklik; mögötte a bejárat fölött ívelő lugasról szőlőlevelek csüngenek alá, előtte pedig lustán siklanak fehér vitorlájú csónakok a messzeségbe nyúló tengeren.

Ahogy így ült, inkább ábrándozva, mint gondolkodva, egy férfi közeledett Posilipo felől, lassú léptekkel, lehajtott fejjel. Közvetlenül a ház előtt haladt el, Viola pedig hirtelen felnézett, és szinte rémülten összerezzent, amikor felismerte az idegent. Önkéntelenül felkiáltott; az úriember erre megfordult, meglátta, és megállt.

Egy-két pillanatig ott állt Viola és a napsütötte tenger között, s olyan komoly és szelíd hallgatással szemlélte a kipirult arcot és a karcsú, fiatal alakot maga előtt, amelyben nyoma sem volt az udvarlás vakmerőségének. Végül megszólalt.

– Boldog vagy, gyermekem – kérdezte szinte atyai hangon –, ha arra a pályára gondolsz, amely előtted áll? Tizenhat és harminc között a taps leheletében rejlő zene édesebb minden muzsikánál, amelyet a saját hangod megszólaltathat!

– Nem tudom – felelte Viola bizonytalanul, de bátorította a hozzá intézett szavak lágyan csengő hangja. – Nem tudom, boldog vagyok-e most, de tegnap este az voltam. És azt is érzem, Excellenciás uram, hogy önnek köszönhetek valamit, bár talán maga sem tudja, miért!

– Téved – mondta az úriember mosolyogva. – Tudom, hogy hozzájárultam megérdemelt sikeréhez; inkább maga nem tudja pontosan, hogyan. A miértet viszont elárulom: mert a szívében nem a női hiúság közönséges becsvágyát láttam, hanem valami nemesebbet. A magában rejlő leány érdekelt engem. Talán jobban örült volna, ha az énekesnőt csodálom?

– Nem! Ó, nem!

– Elhiszem. És most, hogy így találkoztunk, hadd adjak egy tanácsot. Amikor legközelebb a színházba megy, Nápoly valamennyi fiatal gavallérja a lába előtt fog heverni. Szegény gyermek! A láng, amely elkápráztatja a szemet, meg is perzselheti a szárnyat. Ne feledje: csak az a hódolat nem mocskolja be, amelyet ezek a gavallérok nem tudnak megadni önnek. És bármilyenek legyenek is a jövőről szőtt álmai – látom, miközben beszélek önhöz, milyen csapongók és vadak –, bár csak azok teljesülnének közülük, amelyek az otthon tűzhelye körül járnak.

Elhallgatott, miközben Viola keble megemelkedett ruhája alatt. A lány természetes és ártatlan érzelmei hirtelen felszínre törtek; bár olasz volt, alig fogta fel tanácsa komoly jelentőségét, és így kiáltott fel:

– Ó, Excellenciás uram, nem is tudhatja, milyen drága már most is nekem az otthonom! És az apám… nélküle nem is lenne otthon, signor!

Mély, szomorú árnyék telepedett az arcára. Felnézett a szőlőlevelek közé temetkező csendes házra, majd ismét a fiatal színésznő eleven, sugárzó arcára fordította tekintetét.

– Jól van – mondta. – Az egyszerű szív lehet legjobb vezetője. Haladjon hát tovább, és kísérje siker! Adieu, szép énekesnőm!

– Adieu, Excellenciás uram; de… – és valami ellenállhatatlan érzés, a félelem és a remény szorongató keveréke arra késztette, hogy megkérdezze: – Ugye még látom önt a San Carlóban?

– Egy ideig aligha. Ma elutazom Nápolyból.

– Valóban…? – Viola szíve összeszorult, és a színpad varázsa egyszerre elszállt belőle.

– És – mondta, visszafordulva, miközben gyengéden Viola kezére tette a kezét –, talán mire ismét találkozunk, már szenvedni is fog; megismeri az emberi élet első éles fájdalmait, és megtudja, milyen kevéssé kárpótolhat mindaz, amit a hírnév adni képes, azért, amit a szív elveszíthet. De legyen bátor, és ne adja meg magát – még annak sem, ami a bánat jámbor kötelességének tűnhet. Nézze azt a fát a szomszéd kertben. Látja, milyen görbén, eltorzulva nő? A szél egy sziklahasadékba sodorta a magot, amelyből kihajtott; sziklák és épületek, természet és ember egyaránt elzárták és beszorították. Egész élete küzdelem volt a fényért – azért a fényért, amely számára egyszerre szükséglet és egész életének alapja. Látja, hogyan csavarodott és görbült; hogyan kereste törzsével és ágaival újra meg újra az utat a tiszta ég felé, valahányszor akadályba ütközött. Mi őrizte meg a születés és a körülmények minden mostohasága között? Miért olyan zöldek és szépek a levelei, mint az ön mögött növő szőlőéi, amely valamennyi karjával szabadon ölelheti magához a napfényt? Gyermekem, ugyanaz az ösztön, amely küzdelemre késztette – mert a fényért vívott harc végül elvezette a fényhez. Ugyanígy kell bátor szívvel, bánat és balsors minden csapásán át a nap felé fordulni, az ég felé törekedni. Ez ad tudást az erősnek és boldogságot a gyengének. Mire újra találkozunk, szomorú, elnehezült szemmel fog nézni azokra a csendes ágakra; és amikor meghallja rajtuk a madarak énekét, s látja, ahogy a napfény ferdén átszűrődik a sziklák és háztetők között, hogy leveleik játszótársa legyen, tanulja meg a leckét, amelyet a természet ad önnek, és küzdje át magát a sötétségen a fénybe!

Miközben beszélt, lassan továbbindult, Violát pedig csodálkozva és némán hagyta maga mögött. A közelgő baj homályos jóslata elszomorította, mégis, szomorúságán át is elbűvölte. Szeme önkéntelenül követte a távozót; önkéntelenül kinyújtotta felé a karját, mintha egyetlen mozdulattal vissza akarná hívni. Mindent odaadott volna azért, hogy a férfi még egyszer megforduljon, hogy újra hallja halk, nyugodt, ezüstös hangját, és ismét érezze kezén az övének könnyű érintését. Olyan volt a jelenléte, mint a holdfény, amely szépséggé szelídít mindent, amire rávetül; és ahogy a holdfény eltűnik, s a dolgok visszanyerik megszokott, durvább és közönségesebb külsejüket, úgy változott vissza Viola körül a világ hétköznapivá, amint az idegen eltűnt a szeme elől.

Az idegen továbbhaladt azon a hosszú és gyönyörű úton, amely végül a nyilvános kertekre néző palotákhoz vezetett, majd a város népesebb részeibe vitt tovább.

Néhány fiatal, léha udvaronc ácsorgott egy ház kapujában, amely nyitva állt a kor kedvelt időtöltésének hívei előtt – a tehetősebb és előkelőbb szerencsejátékosok találkozóhelye volt. Félreálltak az idegen útjából, ő pedig udvarias fejbiccentéssel haladt el mellettük.

– Per fede – mondta egyikük –, nem ez az a gazdag Zanoni, akiről az egész város beszél?

– De bizony; azt mondják, felbecsülhetetlen a vagyona!

– Azt mondják? Kik azok az „ők”? Mi a forrás? Alig néhány napja van Nápolyban, és még mindig nem találtam senkit, aki bármit tudna a szülőhelyéről, a családjáról vagy – ami még fontosabb – a birtokairól!

– Ez igaz; de tekintélyes hajón érkezett, amelyről azt mondják, hogy a sajátja. Nézd… nem, innen nem láthatod, de ott horgonyoz az öbölben. A bankárok, akikkel üzletel, valóságos áhítattal beszélnek azokról az összegekről, amelyeket náluk helyezett el.

– Honnan érkezett?

– Valamelyik keleti kikötőből. Az inasom a mólón néhány matróztól úgy hallotta, hogy hosszú éveket töltött India belsejében.

– Á, azt hallottam, hogy Indiában úgy szedik fel az aranyat, mint nálunk a kavicsot, és vannak ott völgyek, ahol a madarak smaragdból építik fészküket, hogy odacsalogassák a lepkéket. De itt jön a szerencsejátékosok fejedelme, Cetoxa; bizonyára már megismerkedett egy ilyen gazdag úriemberrel. Úgy vonzódik az aranyhoz, mint a mágnes a vashoz. Nos, Cetoxa, miféle friss híreket hoz Signor Zanoni dukátjairól?

– Ó – mondta Cetoxa hanyagul –, a barátom…

– Ha! Ha! Halljátok? A barátja!

– Igen, a barátom, Zanoni rövid időre Rómába utazik. Amikor visszatér, megígérte, hogy kitűz egy estét, amikor nálam vacsorázik; akkor majd bemutatom nektek és Nápoly legjobb társaságának! Diavolo! Rendkívül kellemes és szellemes úriember!

– Ugyan, áruld már el, hogyan lettél ilyen hirtelen a barátja!

– Drága Belgioso, nincs ennél természetesebb. Páholyt akart a San Carlóban; de aligha kell mondanom, hogy az új opera iránti várakozás miatt a színház minden zugát lefoglalták. Ó, milyen nagyszerű is! Szegény ördög, ez a Pisani; ki gondolta volna? – és az új énekesnő – micsoda arc, micsoda hang! Szóval, meghallottam hogy Zanoni tiszteletét akarja tenni Nápoly üdvöskéje előtt, ezért – ahogy jeles idegenekkel szemben mindig is szokásom – felajánlottam neki a saját páholyomat. Elfogadta; a felvonások között felkerestem; elbűvölő ember; meghívott vacsorára. Cospetto, micsoda kíséret! Sokáig fennmaradtunk; elmondtam neki Nápoly minden újságát; kebelbarátok lettünk; búcsúzáskor pedig rám tukmálta ezt a gyémántot. Csekélység, mondta. Az ékszerészek ötezer pisztolára becsülik! Tíz éve nem töltöttem ilyen vidám estét!

Az urak köréje sereglettek, hogy megcsodálják a gyémántot.

– Cetoxa gróf úr – szólalt meg egy komoly, komor külsejű férfi, aki a nápolyi beszámolója alatt kétszer-háromszor is keresztet vetett –, nem hallotta azokat a különös híreszteléseket, amelyek erről az emberről járják? Nem fél elfogadni tőle olyan ajándékot, amely a legsúlyosabb következményeket hozhatja magával? Nem tudja, hogy azt beszélik róla, varázsló; hogy birtokában van a mal-occhio; hogy…

– Kímélj meg bennünket ezektől az ócska babonáktól – szakította félbe Cetoxa megvetően. – Kimentek már a divatból; ma már csak a szkepticizmus és a filozófia kelendő. És ha alaposabban megvizsgáljuk ezeket a mendemondákat, ugyan mire vezetnek? Egyetlen forrásuk egy ostoba, nyolcvanhat éves vénember, aki már teljesen szenilis, ünnepélyesen állítja, hogy hetven évvel ezelőtt látta ugyanezt a Zanonit Milánóban – amikor ő maga, az elbeszélő, még kisfiú volt. Csakhogy ez a Zanoni, amint mindannyian láthatjátok, legalább olyan fiatal, mint te vagy én, Belgioso.

– De éppen ez a rejtély – mondta a komor úr. – Az öreg Avelli azt állítja, hogy Zanoni egyetlen nappal sem látszik idősebbnek, mint amikor Milánóban találkoztak. Azt mondja, már akkor is Milánóban – figyeljetek erre –, ahol ugyan más néven, de ugyanolyan pompában jelent meg, ugyanez a titokzatosság lengte körül. És ott egy öregember arra emlékezett, hogy hatvan évvel korábban Svédországban látta.

– Ugyan! – felelte Cetoxa. – Ugyanezt beszélték a sarlatán Cagliostróról is. Mesebeszéd az egész. Majd elhiszem, ha azt látom, hogy ez a gyémánt egy marék szénává változik. Egyébként pedig – tette hozzá komolyan – ezt a jeles úriembert a barátomnak tekintem; és ezentúl, aki a becsületéről vagy jó híréről akár csak suttogva is rosszat mond, úgy veheti, mintha engem sértett volna meg.

Cetoxa rettegett vívó volt, és különösen kiválóan alkalmazott egy meglehetősen kellemetlen fogást, amellyel saját maga gazdagította a stoccata változatait. A komor úr, bármennyire szívén viselte is a gróf lelki üdvét, legalább ugyanilyen nagyra becsülte saját testi épségét. Beérte hát egy együttérző pillantással, majd befordult a kapun, és felment a lépcsőn a játékasztalokhoz.

– Ha, ha! – nevetett Cetoxa. – Jó Loredanónk irigyli a gyémántomat. Uraim, ma este nálam vacsoráznak! Biztosíthatom önöket, még sohasem találkoztam kellemesebb, társaságkedvelőbb és szórakoztatóbb emberrel, mint drága barátommal, Signor Zanonival.

V. FEJEZET

Quello Ippogifo, grande e strano augello
Lo porta via.

„Orlando Furioso”, c. vi. xviii.

(Az a hippogriff, a nagy és csodálatos madár, elragadja őt.)

És most, miközben ezt a titokzatos Zanonit követjük, egy rövid időre búcsút kell vennem Nápolytól. Üljön fel mögém, olvasó – pattanjon fel a hippogriffemre; helyezkedjen el kényelmesen. A minap vettem ezt a hátsó nyerget egy költőtől, aki szereti a kényelmet; külön az ön kedvéért tömték ki újra. Így ni, már emelkedünk is! Nézzen körül, miközben a magasban szállunk – nézzen csak! Ne féljen: a hippogriff sohasem botlik meg, és Itáliában minden hippogriffre szavatosságot vállalnak, hogy idősebb urakat is biztonságosan elbír. Nézze odalent az elsuhanó tájakat! Amott, az oszkok ősi Atellájának romjai közelében emelkedik Aversa, egykor a normannok erőssége; ott csillannak meg Capua oszlopai a Volturno folyó fölött. Üdv nektek, gabonaföldek és szőlők, amelyeket a hajdani falernumi bor tett híressé! Üdv nektek, Mola di Gaeta aranyló narancsligetei! Üdv nektek, illatos cserjék és vadvirágok, omnis copia narium, amelyek a néma Lautulae hegyoldalait borítjátok! Megpihenjünk talán a volszk Anxurban – a mai Terracinában –, ahol a magas szikla úgy áll, mint valami óriás, őrizve a szerelem déli földjének utolsó határait? Tovább, tovább! És tartsa vissza a lélegzetét, amíg átsuhanunk a Pontini-mocsarak fölött. Sivár és elhagyatott vidék; miazmája úgy viszonyul a mögöttünk hagyott kertekhez, ahogyan az élet fojtogató közönségessége a szívhez, ha az már maga mögött hagyta a szerelmet.

Komor Campagna, fenséges szomorúságodban tárulsz elénk. Róma, hét halom városa! Fogadj be minket, ahogyan az emlékezet fogadja be a megfáradt vándort; fogadj némán, romjaid között! Hol van az utazó, akit követünk? Engedje szabadon a hippogriffet legelni: kedveli az akantuszt, amely ott körbefonja a letört oszlopokat. Igen, az Titus diadalíve, Jeruzsálem meghódítójáé – amaz pedig a Colosseum! Az egyiken át vonult diadalmenetében az istenné emelt hódító; a másikban lemészárolt gladiátorok hullottak el. Gyilkosság emlékművei, milyen szegényes gondolatokat és milyen hitvány emlékeket ébresztetek azokhoz képest, amelyek Phülé magaslatain vagy magányos sírhalmodnál, szürke Marathón, az ember szívéhez szólnak! Gyomok, tüskés bozót és hosszú, hullámzó fű között állunk. Itt egykor Nero uralkodott – itt terültek el mozaikpadlói; itt

„Égben hatalmasan, második égként”

íveltek elefántcsont mennyezetei; itt ragyogott boltív boltív fölött, oszlop oszlop mellett, hivalkodón a világ előtt a világ urának aranypalotája – Nero Aranyháza. Nézze csak, milyen élénken, mégis félve figyel bennünket az a gyík! Megzavartuk birodalmát. Szakítsa le azt a vadvirágot: az Aranyház eltűnt, de ez a virág talán rokona azoknak, amelyeket idegen kezek szórtak a zsarnok sírjára; nézze, ezen a földön, az antik Róma sírján, a természet még mindig vadvirágokat hint szét!

E pusztulás közepén áll egy régi, középkori épület. Különös remete lakik benne. A malária évszakában a környék parasztjai messze elkerülik a buja növényzettel benőtt vidéket; ő azonban, idegen és külföldi létére, itt marad, társak és barátok nélkül, csupán könyvei és tudományos műszerei között. Gyakran látják a fűvel benőtt dombokon bolyongani vagy az új város utcáin sétálni – nem a tudósokra jellemző szórakozott homlokkal és közömbös tekintettel, hanem éles, vizsgálódó szemmel, amely mintha a járókelők szívébe akarna hatolni. Öregember, de nem gyenge; egyenes tartású és méltóságteljes, mintha még ereje teljében volna. Senki sem tudja, gazdag-e vagy szegény. Nem kér alamizsnát, de nem is ad; rosszat nem tesz, ám látszólag jót sem. Olyan ember benyomását kelti, akinek önmagán kívül nincs világa; de a látszat csal, és a Tudomány, csakúgy mint a Jótékonyság, az Univerzumban él. Amióta ő lakja ezt a házat, most először lép be hozzá látogató. Zanoni az.

Látja azt a két férfit, amint egymás mellett ülve komolyan beszélgetnek? Hosszú-hosszú évek múltak el azóta, hogy utoljára találkoztak – legalábbis testben, és szemtől szemben. De ha a bölcsek körébe tartoznak ők, gondolat találkozhat gondolattal, szellem a szellemmel akkor is, ha óceánok választják el egymástól őket. Még a halál sem választja el a bölcseket. Platónnal találkozol, amikor könnybe lábad a szemed a Phaidón fölött. Bár élne Homérosz örökké minden ember szívében!

Beszélgetnek; feltárják egymás előtt titkaikat; megidézik a múltat és újra benépesítik. De figyelje csak meg, milyen különbözően hatnak rájuk ezek az emlékek. Zanoni arcán, megszokott nyugalma ellenére, egymást váltják az érzelmek. Ő részt vett abban a múltban, amelyet most szemlél; társa szenvedélytelen arcán azonban semmi nyoma annak az emberségnek, amely örömben és bánatban egyaránt osztozik. Számára a múlt – éppúgy, mint most a jelen – csupán az volt, ami a természet a bölcsnek, a könyv a tudósnak: nyugodt, szellemi élet, tanulmány és szemlélődés.

A múltról a jövőre térnek. Ah! A múlt század végén a jövő szinte kézzelfogható dolognak tűnt – ott szövődött minden ember jelenbeli félelmébe és reményébe.

Annak a száz évnek a határán az Ember, az Idő legérettebb sarja,

(„An des Jahrhunderts Neige, Der reifste Sohn der Zeit.” „Die Künstler.”)

úgy állt az Óvilág halálos ágyánál, és úgy tekintett az új égitestre, amely vérvörösen derengett felhő és pára között, anélkül hogy tudta volna, üstökös-e vagy nap. Nézze az öregember homlokán a jeges, mélységes megvetést – és azt a fenséges, mégis megindító szomorúságot, amely Zanoni ragyogó arcára árnyékot vet. Vajon az egyik megvetéssel szemléli a küzdelmet és annak végkimenetelét, a másik pedig félelemmel vagy részvéttel? Ha a bölcsesség az emberiséget szemléli, csupán kétféle eredményre juthat: együttérzésre vagy megvetésre. Aki más világokban hisz, hozzászoktathatja magát, hogy úgy tekintsen erre a világra, ahogyan a természettudós egy hangyaboly vagy egy falevél változásaira. Mi a Föld a Végtelenséghez képest – és mi az élete az Örökkévalósághoz mérve? Ó, mennyivel többet ér egyetlen ember lelke az egész földgolyó minden háborgásánál! Ég gyermeke és a halhatatlanság örököse, vajon melyik csillagról tekintesz majd vissza egykor erre a hangyabolyra és háborgásaira, Clovistól Robespierre-ig, Noétól a Végső Tűzig? A szellem, amely képes szemlélni, amely kizárólag az értelemben él, már a Földnek nevezett temető közepéből is felemelkedhet csillagához, miközben az Életnek nevezett szarkofág agyagfalai közé zárja az örökkévalót!

De te, Zanoni – te nem voltál hajlandó csak az értelemben élni; nem ölted ki magadból a szívet. Eredben még mindig halandó szenvedély édes zenéjére ver a pulzus; az emberiség számodra még mindig több valami hideg, elvont fogalomnál. Te látni akarod a Forradalmat bölcsőjében, amelyet viharok ringatnak; látni akarod a világot, miközben elemei még a káoszban küzdenek egymással!

Menj!

VI. FEJEZET

Precepteurs ignorans de ce faible univers.

— Voltaire

(E gyarló világ tudatlan tanítómesterei.)

Nous etions a table chez un de nos confreres a l’Academie,
Grand Seigneur et homme d’esprit.

— La Harpe

(Az Akadémia egyik tagtársánál vacsoráztunk – nagyúr és szellemes ember volt.)

Egy este Párizsban, több hónappal az előző fejezet eseményei után, a kor néhány legkiválóbb szelleme gyűlt össze egy olyan férfi házában, akit előkelő származása és sokoldalú műveltsége egyaránt érdemesített. A jelenlévők csaknem mindannyian a kor divatos nézeteit vallották. Mert ahogy később eljött az idő, amikor semmi sem volt olyan népszerűtlen, mint a nép, úgy akkor semmi sem számított olyan közönségesnek, mint az arisztokrácia. A legkönnyedebb világfi és a leggőgösebb főnemes egyenlőségről fecsegett, és felvilágosodást selypített.

A nevezetesebb vendégek között volt Condorcet, aki ekkor hírneve teljében állt: a porosz király levelezőtársa, Voltaire bizalmasa, fél Európa akadémiáinak tagja – születésére nézve nemes, modorában csiszolt, nézeteiben republikánus. Ott volt a tiszteletre méltó Malesherbes is, „l’amour et les delices de la Nation”. (A nemzet bálványa és gyönyörűsége – így nevezte történetírója, Gaillard.) Ott ült Jean Silvain Bailly, a nagy műveltségű tudós és feltörekvő politikus. Egyike volt azoknak a petits soupers-nek, amelyekről a társasági örömök fővárosa oly híres volt. A társalgás, amint várható, irodalmi és szellemi témák körül forgott, könnyed élcelődéssel fűszerezve. Az ősi és büszke noblesse számos hölgye – mert a nemesség még létezett, bár órái már meg voltak számlálva – tovább növelte a társaság varázsát; s gyakran éppen ők mondták ki a legmerészebb bírálatokat és a legszabadabb gondolatokat.

Hiába próbálnám – s talán maga a komor angol nyelv is hiába próbálná – méltón visszaadni azokat a sziporkázó paradoxonokat, amelyek ajakról ajakra röppentek. A kedvelt téma a modernek felsőbbrendűsége volt a régiekkel szemben. Condorcet e kérdésben ékesszólóan beszélt, és hallgatóságának legalább egy részét teljesen meg is győzte. Kevesen akadtak, akik vitatni akarták volna, hogy Voltaire nagyobb Homérosznál. Éles gúny zúdult arra az unalmas pedantériára, amely mindent szükségképpen fenségesnek tart, csupán azért, mert régi.

– Még ennél is nevetségesebb – mondta kecsesen de ___ márki, miközben a pezsgő vidáman gyöngyözött poharában – az a babona, amely mindent szentnek tart, amit nem ért! De az értelem terjed, Condorcet; akár a víz, megtalálja a maga szintjét. A fodrászom ma reggel ezt mondta nekem: „Igaz, csak szegény ördög vagyok, de éppoly kevéssé hiszek, mint a legelőkelőbb úr!”

– Kétségtelen, hogy a nagy Forradalom közeledik végső beteljesüléséhez – a pas de geant, ahogy Montesquieu mondta saját halhatatlan művéről.

Ekkor valamennyiükből – szellemes emberekből és főnemesekből, udvaroncokból és republikánusokból – zavaros kórus tört elő, amelyet egyetlen dolog tett összhangzóvá: mindannyian ragyogó eredményeket vártak „a nagy Forradalomtól”. Condorcet most még ékesszólóbb lett.

– Il faut absolument que la Superstition et le Fanatisme fassent place a la Philosophie. (A babonának és a fanatizmusnak szükségképpen át kell adnia helyét a filozófiának.) A királyok az embereket üldözik, a papok a véleményt. Királyok nélkül az ember biztonságban lesz; papok nélkül az elme szabaddá válik.

– Ah – mormolta a márki –, ahogyan ce cher Diderot oly szépen megénekelte:

‘Et des boyaux du dernier pretre
Serrez le cou du dernier roi.’

(És az utolsó pap beleiből font kötéllel fojtsátok meg az utolsó királyt.)

– És akkor – folytatta Condorcet – elkezdődik az Értelem Kora! Egyenlőség az oktatásban, egyenlőség az intézményekben, egyenlőség a vagyonban! A tudás két legnagyobb akadálya először is a közös nyelv hiánya, másodszor pedig az élet rövidsége. Ami az elsőt illeti: ha minden ember testvér, miért ne lehetne közös nyelvük is? Ami pedig a másodikat: a növényvilág szervezetének tökéletesíthetősége vitathatatlan; vajon a természet kevésbé hatalmas a gondolkodó ember magasabb rendű létezésében? Már önmagában a testi hanyatlás két legerősebb okának megszüntetése – itt a fényűző gazdagságé, amott a nyomorúságos szegénységé – szükségképpen meghosszabbítja majd az emberi élet általános tartamát.[1] Az orvoslás művészetét akkor majd a háború helyett becsülik, amely nem más, mint a gyilkolás művészete; a legélesebb elmék legnemesebb kutatása arra irányul majd, hogy felfedezzék és megszüntessék a betegségek okait. Elismerem, az életet nem lehet örökkévalóvá tenni; de szinte korlátlanul meghosszabbítható. És ahogy az alacsonyabb rendű állat átörökíti életerejét utódaira, úgy adja majd tovább az ember is tökéletesedett testi és szellemi szervezetét fiainak. Ó, igen, korunk ilyen beteljesüléshez közeledik!

A tiszteletre méltó Malesherbes felsóhajtott. Talán attól tartott, hogy a beteljesülés számára már túl későn érkezik el. A jóképű de ___ márki és a nála is szebb hölgyek arcáról meggyőződés és elragadtatás sugárzott.

Ám két férfi egymás mellett ülve nem vett részt az általános társalgásban. Egyikük idegen volt, nemrég érkezett Párizsba, ahol vagyona, megjelenése és műveltsége máris feltűnést keltett, és keresett társasági emberré tette. A másik hetven év körüli öregúr volt: a szellemes és erényes, bátor és még mindig derűs Cazotte, a „Le Diable Amoureux” szerzője.

Ők ketten bizalmasan, a többiektől elkülönülve beszélgettek, és csak egy-egy alkalmi mosollyal jelezték, hogy azért figyelnek a társaság általános beszélgetésére is.

– Igen – mondta az idegen –, igen, mi már találkoztunk.

– Gondoltam, hogy ezt az arcot nem felejthettem el; mégis hiába kutatok múltbeli emlékeim között.

– Segítek. Idézze fel azt az időt, amikor kíváncsiságtól, vagy talán a tudás nemesebb vágyától vezérelve beavatást keresett Martines de Pasqualis titokzatos rendjébe.[2]

– Ah, hát lehetséges! Ön is ennek a teurgikus testvériségnek a tagja?

– Nem. Csak azért vettem részt szertartásaikon, hogy lássam, milyen hiábavalóan próbálják életre kelteni a kabbala ősi csodáit.

– Kedvére valók az efféle tanulmányok? Én már leráztam magamról azt a hatást, amelyet valaha a képzeletemre gyakoroltak.

– Nem rázta le – felelte bátran az idegen. – Még mindig él önben, ebben a pillanatban is; ott dobog a szívében, lángra lobban az értelmében, és megszólal majd a nyelvén!

Ezután az idegen még halkabb hangon folytatta. Bizonyos szertartásokra és tanokra emlékeztette Cazotte-ot, majd hallgatója saját tapasztalataira és élettörténetére hivatkozva magyarázta és erősítette meg őket – olyan dolgokra, amelyeket Cazotte megborzongva hallott ilyen meghökkentő pontossággal egy idegen szájából.

Az öregember kellemes, jóindulatú arca lassan elborult, és időről időre fürkésző, kíváncsi, nyugtalan pillantást vetett beszélgetőtársára.

A bájos Duchesse de G___ pajkosan felhívta a vidám társaság figyelmét a költő szórakozott tekintetére és elkomorult homlokára; Condorcet pedig, aki nem szerette, ha jelenlétében más vonja magára a figyelmet, így szólt Cazotte-hoz:

– Nos, és mit jósol ön a Forradalomról? Legalább azt mondja meg, hogyan érint majd bennünket?

A kérdés hallatán Cazotte összerezzent; arca elsápadt, homlokán nagy verejtékcseppek jelentek meg, ajka megrándult. Vidám társai meglepetten bámulták.

– Beszéljen! – suttogta az idegen, és gyengéden az öregember karjára tette a kezét.

E szóra Cazotte arca megmerevedett; üres tekintettel a semmibe révedt, majd halk, kongó hangon így válaszolt:[3]

– Azt kérdezik, hogyan érinti majd önöket – önöket, akik a Forradalom legműveltebb és legönzetlenebb előmozdítói. Megmondom. Ön, de Condorcet márki, börtönben fog meghalni, de nem a hóhér kezétől. Annak a napnak békés boldogságában a filozófus nem az elixírt, hanem a mérget hordja majd magánál.

– Szegény Cazotte barátom – mondta Condorcet szelíd mosolyával –, mi köze lehet börtönöknek, hóhéroknak és méregnek a szabadság és testvériség korához?

– Éppen a Szabadság és a Testvériség nevében bűzlenek majd a börtönök, és lakik jól a hóhér.

– Ön a papi uralomra gondol, nem filozófiára, Cazotte – mondta Champfort.[4]

– És velem mi lesz?

– Felvágja a saját ereit, hogy megszabaduljon Káin testvériségétől. Vigasztalódjék: az utolsó csepp vért már nem a borotva ontja ki. Önnek, tiszteletre méltó Malesherbes; önnek, Aimar Nicolai; önnek, tudós Bailly – látom, amint felállítják a vérpadot! És mindeközben, ó, nagy filozófusok, gyilkosaitok ajkán egyetlen szó lesz: filozófia!

Teljes csend lett, amikor Voltaire tanítványa – az akadémiai szkeptikusok fejedelme, a heves La Harpe – gúnyos nevetéssel felkiáltott:

– Ne hízelegjen nekem, ó, próféta, azzal, hogy felment társaim sorsa alól. Nekem nem jut szerep fantáziáinak e drámájában?

E kérdésre Cazotte arcáról eltűnt a természetellenes félelem és szigor; visszatért megszokott szardonikus humora, felragyogott a szeme:

– De igen, La Harpe, öné lesz mind közül a legcsodálatosabb szerep! Ön keresztény lesz!

Ez már túl sok volt annak a társaságnak, amely egy pillanattal korábban még komolynak és elgondolkodónak látszott. Féktelen nevetésben törtek ki, Cazotte pedig, mintha jóslatai teljesen kimerítették volna, visszahanyatlott székébe, és nehezen, szaporán lélegzett.

– De hát – mondta Madame de G___, ha már ilyen súlyos dolgokat jósolt rólunk, önmagáról is jövendöljön valamit.

Görcsös remegés futott végig az akaratlan prófétán; aztán elmúlt, és arcát a belenyugvás és a nyugalom emelkedett kifejezése töltötte el.

– Madame – mondta hosszú hallgatás után –, Jeruzsálem ostromáról azt beszéli a történetíró, hogy egy férfi hét egymást követő napon körbejárta a városfalakat, és ezt kiáltotta: „Jaj neked, Jeruzsálem – jaj nekem!”