MARKOVICS BOTOND

BIONAUTÁK

Markovics Botond: Bionauták

Copyright © 2026 by Markovics Botond

ISBN: 978 963 598 496 1(epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Boncz Éva, Takács Zsolt

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: sci-fi

KARNEUSZ fn: 1. latin eredetű szó (carneus), eredeti jelentése: húsból való. 2. hatszáz kilométer átmérőjű, kőzetpáncéllal védett, primitív földön kívüli életforma a Sirius A csillag körüli porkorongban. Testében húsbányászati tevékenység folyik, az innen származó élelmiszeripari, kozmetikai és egészségügyi termékek alapozták meg Abram Venter és a Venter-dinasztia vagyonát.

1. YIS VENTER RAJONGÁSA

Julia Pollard hiába nyomta tövig a pedált, a Kalpanát üldöző, kocsonyatestű makrofág már majdnem utolérte őket. A mellette ülő Lee Qveg szaggatottan vette a levegőt, ujjai a karfába vájtak.

– Gyerünk már! – kiabálta Julia. Egy leheletnyi extra gyorsulás is az életüket jelenthette. A tíztonnás négyéltű azonban nehézkesen reagált, a nyomaték csak másodpercnyi késéssel ért el a futóművekig.

A makrofág meglepően fürge példány volt, és legalább ötször akkora, mint a Kalpana. Ragacsos nyúlványai a jármű hátulját csapkodták, a fényezés sisteregve púposodott fel a ráfröccsenő savas váladéktól.

Julia gyors pillantást vetett maga mögé. Lánya, Elisha a műszerpult monitorán keresztül meredten figyelte a hátsó reflektorok fényében csillogó lényt. Ha félt is, nem mutatta, Juliának pedig nem volt ideje vele is foglalkozni.

Mindannyiuk élete rajta múlott.

Ha a makrofág elnyeli őket, az emésztősav csak lassan oldja majd fel a bőrt és a húst, így az agóniájuk percekig is eltarthat.

Ujjai elfehéredtek a kormányon. A tenyere izzadt, pislogni is alig mert.

Egy koromsötét üreg göcsörtös talaján száguldottak, a rázkódást még a négyéltű rugózása sem tudta tompítani.

A szürke csontmennyezet alig tíz méterrel felettük fel-alá imbolygott, Julia úgy érezte, mindjárt összelapítja őket. Amint azonban a csontréteg túl mélyre süllyedt, a talajból kiálló, házméretű gumófürtök recsegve lökték vissza a magasba.

Minden idegszálával arra összpontosított, hogy egyenesben tartsa a négyéltűt, és ne veszítsenek a sebességből.

Egy hirtelen, de apró kormánymozdulatot tett.

Éppen csak elsuhantak egy sötétből elővillanó, burjánzó dudoros képződmény mellett.

– Távolodik! – kiáltott fel örömittasan Qveg. – Lehagyjuk!

A nyiroksárga dög lassan, méterről méterre valóban lemaradt. Alakja a hátsó reflektorok fényhatárán szürke árnyékká fakult, végül eltűnt a sötétben.

Julia tagjaiból lassan elszállt a feszültség, az ujjai szorítása lazult a kormány körül. Ezúttal megúszták. Csak most vette észre, hogy olyan erővel szorította össze a fogait, hogy az állkapcsa is sajogni kezdett.

Azonban tudta, hogy a kreatúra továbbra is követi őket.

– A lokátort! – mondta mellette ülő társának, aztán újra Elishára nézett, és közben nagyot sóhajtott. – Keressünk egy artériát, abban végleg lerázhatjuk.

I

Amint Yis Venter magához tért a Sirius A csillaghoz tartó űrutazás kétéves hibernációjából, eddig soha nem tapasztalt, mardosó éhséget érzett. Többen figyelmeztették, hogy az út legkellemetlenebb része az ébredés lesz, amikor a teste azonnal követelni kezdi az energiát, a valóság azonban kíméletlenebbnek bizonyult, mint képzelte.

Miután az android segédek izomlazítót és reanimációs szérumot fecskendeztek reszkető tagjaiba, kábán, merev izmokkal küzdve a csillaghajó lakosztályának panorámaablakához botorkált, és azonnal megpillantotta a szürke kisbolygóra emlékeztető karneuszt, körülötte a félkör alakú Sarló űrállomással.

Hát megérkeztek végre!

A családi ékkő, ahogy az apja nevezte a lényt, mintha csak egy birtokolható tárgy lenne.

Pedig Yis számára nyilvánvalóan élőlény volt: egy tetszhalott, idegen életforma, aminek a testéből a munkásaik húst bányásztak. Egyesek szerint nem bányászat volt ez, hanem kínzás, azonban független biológusok megállapították, hogy a karneusz nem érző életforma, így nem is okozhattak neki fájdalmat. Ez alapján pedig az Intersztelláris Bíróság engedélyezte a kitermelést.

Persze hogy engedélyezte, hiszen vacsorára a bírók is sült karneuszhúst ettek. Az egész Föld a karneuszból lakmározott, mármint azok a kiváltságosok, akik meg tudták fizetni.

Yis egy titokzatos, idegen leviatánt látott maga előtt, és most a közelségétől a torkában dobogott a szíve. Gyerekkora óta el akart jutni ide, és még az sem riasztotta el, hogy az utazás oda-vissza több mint négy évre kiszakította a földi életből.

Négy év! Ennyivel idősebb lesz minden barátja, míg ő továbbra is húszéves marad. Teljesen kiesik az életükből. De ha közben elfelejtik, akkor nem is voltak igazán a barátai.

A Csillagevő pályamódosításba kezdett, és ahogy az ablak a Sirius A felé fordult, a vakító erejű, kristálykék fényözön váratlan hevességgel ragyogta be a lakosztályt, és szinte perzselte Yis arcát.

Hamarosan átszállnak a kőbőr rétegébe ékelt talapzatokon függő Sarló állomásra, ahol találkozhat Julia Pollarddal, az egykori híres űrfelfedezővel, a húskitermelés jelenlegi igazgatójával. Azt ugyan nem teljesen értette, hogy Pollard miért vállalt el egy ilyen unalmas menedzseri pozíciót, de majd ezt is megkérdezi tőle. Hallani akarta a történeteit a Beta Hydri-expedícióról, és arról, hogy mi minden rejtőzhet a karneusz testében. Mert biztos volt benne, hogy a nő számos utazást tett már a hústárnáknál mélyebbre is.

A korgó gyomra visszarángatta a valóságba.

Egy szilikonbőrű android meghozta a Venterek szárnyas V-címerével ékesített, a nyomtatástól még meleg ceremóniaöltönyét, és miközben ő felöltözött, felszolgálta az ebédjét is. Yis falni kezdte a vérbormártásban úszó, félig átsütött, tenyérnyi karneuszszínhúst, és ebben a pillanatban úgy érezte, hogy soha ilyen finomat nem evett még.

Közben az android lágy hangon sorolni kezdte a napirendjét:

– A helyi idő: 13:18. Az átszállás 14:50-kor kezdődik, ami alatt javaslom a Sarló állomás biztonsági protokolljának, valamint a karneuszbiológia alapjainak áttekintését. Becsült dokkolás a Sarlóra 17:55-kor. A fogadási ceremónia 18:15-től kezdődik.

Nyílt az ajtó, és Daria nagynénje sietett be a kabinba, a nyomában Ned Freemannel, a család proktorával.

Daria Venter a génterápiának köszönhetően százéves kora ellenére is fiatalos külsővel rendelkezett, ezüstszínű haját lófarokba fogva viselte, olívazöld nadrágkosztümje pedig tökéletesen illett különc személyiségéhez.

Ned első ránézésre csupán egy átlagos férfinak tűnhetett: szénfekete, göndör haj, csokoládébarna bőr, széles arccsont, erős borosta, rókára emlékeztető tekintet. Fehér ing, sötét nadrág. Fegyelmezett, visszafogott, és általában nem keltett különösebb feltűnést. Yis azonban tudta, mire képes: genetikai programozása és a testébe ültetett csúcstechnológiás eszközök révén akár egy komolyabb algoritmussal és egy kisebb hadsereggel is könnyen felvette a versenyt.

– Farkaséhes vagy te is, igaz? – kérdezte a nagynénje.

– Még annál is éhesebb! – felelte Yis tele szájjal.

Daria teátrálisan kimutatott az ablakon.

– Na, mit szólsz? Elsuhant két év! Milyen érzés ilyen messzire eltávolodni a Földtől?

– Felemelő és ijesztő! – Egy damasztszalvétával megtörölte a száját. – Mintha mi is űrfelfedezők lennénk.

– Tudom, hogy az izgalmat és a kalandot látod benne, és ez természetes. De lásd a pénzt is! A mérhetetlen, sok trillió dolláros vagyont.

– Látom – hazudta Yis. Valójában továbbra is egy idegen élőlényt látott maga előtt, amit lassan elevenen felfalnak, ahelyett, hogy megpróbálnák megérteni. Ezt azonban nem volt okos ötlet a családon belül hangoztatni. Amikor régebben megtette, az apja keményen megbüntette érte.

– Helyes! Évekig mesélheted majd a barátaidnak, hogy jártál a karneuszban, és láttad, hogy honnan jönnek azok a méregdrága ínyencségek, amikért az egész világ megőrül.

– A te érzékelésed szerint ráadásul mindez csak pár hét lesz – tette hozzá Ned érdes, mégis selymes hangján. – Dariával ellentétben te és én tényleg csak látogatóba jöttünk.

– Ezt hogy érted? – hökkent meg Yis, és letette az evőeszközöket.

Daria megköszörülte a torkát, mielőtt válaszolt:

– Én itt maradok. Apád megbízásából átveszem a húskitermelés irányítását Julia Pollardtól. Szóval, miután hazaindultok, vagy tíz évig biztosan nem látjuk majd egymást. Mire visszatérek a Földre, felnőtt férfi leszel. És remélem, kiváló üzletember is.

– Ne már! Azt hittem, csak ellenőrizni jövünk! – Yis lebiggyesztette az ajkát, és nem tudta eldönteni, hogy a nagynénje mit érez az új megbízatása kapcsán. Valódi érzéseit mindig ügyesen rejtette az örök optimizmusa álcája mögé. – Mondhattátok volna. Sajnálom.

– Ne sajnáld! Ez egy izgalmas kihívás lesz számomra.

– Julia Pollard tud már erről? Egyáltalán miért kell leváltani? Amióta ő az igazgató, megkétszereződött a kitermelés, a VenPro pedig a világ legértékesebb vállalata lett, nem?

– Ez vitathatatlan tény – ismerte el Daria. – Azonban felmerült a gyanú, hogy Julia titokban kiépített egy saját húscsempészhálózatot.

Yis meghökkent.

– De hát ő egy legenda, nem piti tolvaj!

– Tudom, hogy bálványozod az űrfelfedezőket, és ígérem, hogy annyi kérdést tehetsz fel neki, amennyit csak akarsz. Aztán megköszönjük az elmúlt évek fáradhatatlan munkáját, és felajánlunk neki egy zsíros pozíciót a Holdon. Persze, ha az átadás-átvételi átvilágítás során mégis kiderül valami, akkor egészen más lesz a helyzet. És garantálom, hogy ki fog derülni.

– Több jelentés érkezett a helyettesétől és más vezető beosztású alkalmazottaktól, amelyekre reagálnunk kellett – tette hozzá Ned. – Jaroslau Farland pénzügyi igazgató beszámolói szerint Pollard hetekre el szokott tűnni a karneuszban. Ezt állítólag azzal magyarázza, hogy terepen is akar lenni, és részt vállalni a lény és az újabb tárnák feltérképezéséből. Valljuk be, ez elég különös magyarázat és felelőtlen kockázatvállalás. Ami viszont még gyanúsabb, hogy az elmúlt öt évben jelentős mennyiségű bányászati felszerelés tűnt el nyomtalanul: terepszállítók, mobil lakómodulok, húsfúrók, nukleáris energiatárolók. Valaki egy egész bázisra való felszerelést hordott a mélybe. Julia Pollard minimum asszisztált hozzá.

– És ha csak ez a Farland próbálja átvenni a helyét? – Yis a homlokát ráncolta. Jól ismerte az igazgatónő életrajzát, hogy milyen csillagközi űrutazásokon vett részt, melyeknek volt a parancsnoka, és többször olvasta a Beta Hydri- és az Eridani-űrexpedíciókról szóló útikönyveit is. – Julia Pollardról beszélünk, Fredrik Vandenberg után a leghíresebb űrfelfedezőről. Miért akarna húst csempészni? Mi szüksége lenne rá?

– A pénz az pénz – tárta szét a kezét Daria –, és aki a kondér közelébe kerül, idővel mindig túl mohóvá válik.

Yis a fejét rázta.

– Szerintem a hozzá hasonlókat nem érdekli a pénz. Ez az egész történet nem stimmel.

– Ezt nem te döntöd el – keményedett meg a nagynénje hangja.

– Ha most a Földön lennénk, azonnal beszélnék apámmal. Ő jól ismeri Julia Pollardot. Kizárt, hogy lopna a VenPrótól. Szerintem nem ezt érdemli tőlünk.

– Nézd, én még egyet is értenék veled. Julia tényleg kivételesen okos nő. Lelkiismeretes, terhelhető, még ha kicsit sajátos is a stílusa. És úgy hittük, lojális. Azonban, mint mondtam: a pénz az pénz, és már néhány illegális karneuszhús-szállítmány is elképesztő vagyont jelenthet. Meglátod majd, miként reagál, amikor szembesítjük a tényekkel. Hidd el nekem, tanulságos lesz.

JULIA POLLARD: űrfelfedező, vállalati menedzser

(96 éves – ebből 49 év hibernációban –, biológiai kora 47 év)

Az egyik legtöbb csillagrendszert megjárt űrfelfedező. Az első Naprendszeren túli útja húszéves korában a Barnard-csillaghoz (5,98 fényév) vezetett. Saját bevallása szerint a nehéz gyerekkora elől menekült az űrbe.

Többek között a Sirius A csillagnál a karneuszt felfedező Gideon csillaghajó legénységének tagja Fredrik Vandenberg kapitány vezetése alatt, majd a Beta Hydri-expedícióban (24,3 fényév) Vandenberg első tisztje. A harmadik 40 Eridani A-expedíció (16,26 fényév) kapitánya, továbbá járt az Epsilon Indi és a 70 Ophiuchi A rendszerekben is. A Beta Hydri- és az Eridani-expedícióról írt könyvei komoly kereskedelmi és kritikai sikert értek el.

Miután visszavonult, a VenPro cégcsoport üzleti tanácsadójaként dolgozott a Földön, majd két évig a VenPro űrlogisztikai divízióját vezette. Jelenleg a Sirius A csillagnál a karneuszhús-kitermelés igazgatója.

2. JULIA POLLARD KÉT ÉLETE

Miközben a Kalpana kerékszög módban haladt a hús mélyén, Julia a másodpilóta székében ücsörgött, és felhúzott térdére támasztva egy gyűrött papírkönyvet olvasott. Húsz óra telt el a makrofág támadása óta, és mostanra már közel jártak a karneusz külső hámrétegébe vájt bányászváros, Harapás főbejáratához.

A négyéltű orrában pörgő függőleges körkés zümmögve hasította a húst, a törlőlapátok hajszálerekből kifröccsenő vérpermetet kentek szét, majd töröltek le az ablakról. A tetőmodulból kinyúló robotkarok újabb és újabb, teleszkópos húsfeszítő rudakat helyeztek ki: szakadtak az inak, fröcsögött a vér, ahogy szétnyílt a hús. Közben a hátsó robotkarok begyűjtötték a maguk mögött hagyott feszítőket, és az oldalsínekben visszacsúsztatták azokat a Kalpana elejébe.

Julia a pilótaszékben ülő Lee Qvegre pillantott.

Tagbaszakadt társa mereven markolta a kormányt. Általában akkor vezetett így, ha álmos volt, és nagyon próbált koncentrálni. Vaskos karján már megereszkedett a bőr, a testét ruhaként borította be az űrhajók, bolygók és tradicionális, indonéz maszkábrázolások megfakult tetoválásainak kaotikus montázsa.

Julia testén csak egyetlen tetoválás virított: a bal csuklójától induló, girbegurba tövisinda-motívum egészen a nyakáig felnyúlt. Még tizenévesen csináltatta, de évtizedekkel később már megmosolyogta önnön kölyökénjét, aki annyira mélyértelműnek gondolta, hogy egy ilyen tetoválással jelzi másoknak: vigyázz, tüskés vagyok. Ettől még szerette, mert emlékeztette rá, hogy honnan küzdötte fel magát idáig.

Kisimított egy szamárfület a könyvből, és megpróbált tovább olvasni. A Hozzátok haza Ninát egy keserédes felnövéstörténetet mesélt el, és közben megidézett egy sor, múlt évezredi nagyregényt is. Még tizenévesen olvasta először, és akkor könnyen azonosult a szabadságáért lázadó és a családjától megszökő Ninával.

Qveg feje megbicsaklott a fáradságtól, és ahogy felriadva megrántotta a kormányt, a Kalpana nagyot döccent.

Julia összecsukta a könyvet.

– Cseréljünk.

– Nem kell – morogta a férfi, és megropogtatta az ujjait. – Mindjárt kiérünk a Gégébe. Erre a pár kilométerre már mindegy…

– Ne vitatkozz! Elaludtál. – Kifordult a székével, és kicsatolta magát. – Gyerünk!

Helyet cseréltek, Julia közben hátrapillantott a pilótaülés mögötti, hátradöntött támlájú széken szendergő Elishára. A lány dióbarna haja az arcába omlott, és nyugtalan álmában össze-összerezzent, akár egy kóbor kutya.

Julia beállította az ülését, és közelebb húzta magát a kormányhoz.

Qveg pillanatok alatt elbóbiskolt, de a hortyogása legalább Juliát ébren tartotta. A húsban íratlan szabály, hogy még robotpilóta használata közben is valakinek éberen felügyelnie kell a haladást. A robotpilóta ugyanis nem mindig tud hatékonyan és gyorsan reagálni a vészhelyzetekre, pláne azokra, amelyekre nincs beprogramozva. Idebent pedig szinte csak nem várt helyzetek adódtak.

Fél óra is eltelt, mire a körkés végre üresre futott, és a négyéltű kibújt a támrudakkal kipányvázott, kivilágított Dreyfus-főfolyosóra.

Julia bevonta a fűrészkést, és felgyorsított. A vegyszerrel elölt húsfalakat szétfeszítő gyűrűpántok lámpáinak fénypászmái egyhangú monotonitással suhantak el a fejük felett. A Hadész-tárna felé vezető elágazása után nem sokkal megelőztek két, friss hússal megrakott hűtőkamiont, néhány kilométer múlva pedig beértek a Gége szürke betonkéve alagútjába.

Julia átpöccintett egy kapcsolót, és behúzta a kerékszögeket. Közeledtek a civilizációhoz, már ha Harapást, a karneusz kérge alá vájt üszökvárost annak lehetett nevezni.

Qveg a bóbiskolásból felébredve az elmekonzoljával rákapcsolódott a helyi hálózatra, és ujjaival a térdén dobolva lekérte a friss híreket.

– Megjöttek az új csillaghajók – dörmögte.

– Egy héttel korábban?

– Úgy tűnik. A Csillagevő és a Berkenbosch. Ráadásul egy csomó VenPró-s érkezett rajtuk: bürokraták, cégkatonák, katonai robotok. – Meglepetten felpillantott. – És jött velük két Venter is.

– Kicsodák? – kérdezte meghökkenve Julia.

– Daria Venter és Yis Venter.

– Yis Venter? Abram ideküldte a kicsi fiát? És Dariát? Mit keresnek itt? – Nem értette, mi ez az egész. Nem jelezték előre, hogy jönnek, pedig ha időben tudta volna, ünneplőben várja őket, ahogy egy állomásigazgatóhoz illik. Megrázta a fejét. – Ez nem csak protokoll-látogatás.

– Akkor micsoda? – hajolt előre kettejük között Elisha. – Valami ellenőrzés?

– Daria mindig is Abram Venter buldogja volt, szóval, igen, nagy eséllyel tényleg ezért jött. Lehet, hogy Abram kiszagolt valamit? – Julia rálépett a gyorsítópedálra. – Mielőbb vissza kell érnünk a Sarlóba! Már biztosan megkezdték az átszállást. A francba! Pont most kellett idetolniuk a képüket!

A Gégealagút főkapuján át bezsilipeltek Harapás hermetikusan elzárt oxigénlégkörébe. A kapu két oldalán beindultak a vizet és mosószert spriccelő pörgőkefék, amelyek lemosták a Kalpana törzsére rászáradt vért és húscafatokat, aztán a négyéltű áthaladt a fertőtlenítő hengeren, amely vegyszerrel permetezte végig a jármű minden szegletét.

Az őrök tisztelegtek, és egy pillanatra összenéztek, amikor meglátták, hogy Julia vezeti a négyéltűt. Tudta, hogy pletykálnak a háta mögött, amiért rendszeresen kijárt a Harapásból, és saját maga is elvezetett egy robusztus Maelstrom 4000-est, de ismerték a múltját, és emiatt legalább a hús mélyén tisztelték.

Ő is rácsatlakozott a hálózatra, és a tarkójában viselt amicus elmekonzoljára azonnal letöltődtek az elmúlt hét üzenetei. Jaroslau Farland, a pénzügyi igazgató csak az elmúlt két órában tucatszor kereste, de maga Daria Venter is két rövid üzenetet hagyott az érkezésükről. Az előző napok céges üzeneteivel nem is foglalkozott.

– Tedd ki a megkülönböztető jelzést – szólt oda Qvegnek –, és rendelj egy különliftet! Mielőbb ki kell érnünk a Sarlóba! Talán nem késsük le az érkezést.

A kivilágított úton egy bányászkonvoj haladt el velük szemben: elöl két Maelstrom 3300-as, majd egy orsóorrú, lánctalpas húsfúró, mögöttük bányászokkal tömött teherbuszok, a végén pedig három hűtőkamion dübörgött.

Julia felgyorsított. Lefelé suhantak a Spirálút repedezett aszfaltján, egyre mélyebbre a sok ezer ledlámpa fényében úszó Harapás torkába. Kék villogójuk pulzálását észlelve a húsbányászjárművek azonnal félrehúzódtak.

A konténerváros a henger alakú lyuk alsó harmadában terpeszkedett. Minden szürke és vörös volt: szürke, mert a katlan elhalt húsfalait hajdanán vegyszerekkel locsolták, hogy a szövetek elhaljanak, majd megszikkadjanak, és vörös, mert Harapás közepén egy hatalmas folyadékmeder állt, a Vámpír-tó, amelybe egy közeli érből idevezetett csatornarendszeren a dobbanások időszakában ömlött a friss karneuszvér, amit aztán kanálisokban szűrő-erjesztő tartályokba tereltek. A vaskos csővezeték a mennyezetről rozsdabarna fémkígyóként tekergett alá, a tó felett kiszélesedő szájából most is fröcsögve bugyogott a habzó vérfolyam.

Az idebent dolgozó munkáskasztok csak ritkán vegyültek egymással.

A húsbányászok többnyire a kocsmák teraszán kártyáztak, és a karneusz mélyéről szóló rémtörténetekkel szórakoztatták egymást, frissen mosott, mégis mindig vérfoltos overalljaik lámpaoszlopokra feszített köteleken száradtak. A lejtős út mellett kétoldalt sorakozó, lelakott lakókonténerek mellett pihenőidejüket töltő rakodómunkások műanyag tányérokból krumplis karneuszpörköltöt kanalaztak és söröztek. A hűtőkamionok sofőrjei ritkán távolodtak el a parkolókban pihenő, utánfutós monstrumjaiktól, és egykedvűen várták a következő műszakot. A hentesek drága, minőségi húsokat porcióztak lézerrel élezett késeikkel, míg a karbantartók többsége inkább a hűtőkamrák, a húsfeldolgozó szalagsorok és a járműcsarnokok mélyén érezte jól magát, ahol az olaj meg a gépzsír szaga elnyomta a hús és a fertőtlenítő bűzét.

Julia hiába kérte számtalanszor, a VenPro és Abram Venter az itteni körülmények javítására csak tessék-lássék akart költeni. Leginkább semennyire. Hiszen így is terven felül teljesítettek.

A Kalpana leért Harapás aljára, végigrobogtak a várost kettészelő négysávos főúton, elhaladtak a Nemzetközi Kutatóközpont laborkomplexuma mellett, majd lefékeztek a gyökérlifthálózat előtt, ahol már várta őket egy VenPro-emblémás, fekete limuzin.

Julia intett Qvegnek, hogy vigye a négyéltűt a garázsba, és vizsgáltassa át, aztán Elishával bepattantak a limuzinba.

Mit akarnak itt a Venterek? – tépelődött Julia, miközben a sofőr bekanyarodott a liftfülkébe.

Rossz érzés kerítette hatalmába.

I

Az átszállókomp bársonyszékébe szíjazva Yis a hosszanti tengelye körül lomhán forgó, egyre közelgő karneuszt bámulta, és csak most kezdte igazán felfogni a valós méreteit.

A Sarló állomás támpillérjei mélyen a kőburokba ékelődtek, a pörgetőhajtóművek alkalmankénti korrekciós lökései stabil tengelyforgást biztosítottak, így teremtettek a Sarló és a karneusz belsejében is mesterséges nehézkedést, ami nagyban megkönnyítette az itteni munkát.

Yis egyszerűen nem hitte el, hogy ez a roppant lény valóban csak egy primitív hústömb lenne. De ha nem az, miért nem reagál semmire? Egyáltalán mivel táplálkozik, honnan nyeri az életadó energiát? És hol vannak a fajtársai? Mert kizárt, hogy ez lenne az egyetlen élő példány.

Mindennél jobban várta a pillanatot, amikor bemehetnek a karneusz testébe. Látni akarta Harapás iparvárosát, és Daria megígérte, hogy szerveztet néhány túrát azokon a Maelstrom négyéltű terepszállítókon pár közeli tárnához, esetleg valamelyik kutatóállomáshoz.

– Negyedóra múlva dokkolunk – jegyezte meg vidáman a mellette ülő nagynénje. – Remélem, felkészültél egy rém unalmas fogadási ceremóniára.

Yis fintorogva lépdelt le a rámpáról Daria és Ned mellett. A többiekhez hasonlóan védőkesztyűt és orrszűrőt viselt, és bízott benne, hogy a Földön kapott biovédelmi oltáscsomag valóban megvédi a kórokozóktól.

A Sarló központi hangárcsarnoka a várakozásával ellentétben meglepően tisztának tűnt, és egészen másfajta szagok fogadták, mint gondolta: émelyítő húsbűz helyett ipari fertőtlenítő csípős szaga terjengett, amit még az orrszűrője sem tudott teljesen kizárni.

Érkezésük fontosságát VenPro katonai egységek, a Dariát és Yist laza körbe fogó öltönyös testőrök, valamint autonóm katonai robotosztagok nyomatékosították, de ahogy Yis körbepillantott, egyszerűen túl hivalkodónak érezte a felvonulásukat. A nagynénje három vállalati menedzsert, tucatnyi könyvvizsgálót, belső ellenőröket és logisztikusokat is magával hozott a Földről, akik majd a tényleges végelszámoltatást végzik.

A csarnokban sokezernyi, fagyasztott hússal, belsőségekkel és szűrt testnedvekkel teli hűtőkonténer sorakozott egymásra pakolva, közöttük automata targoncák és rakodógépek szlalomoztak néma monotonitással.

Vagy kétszáz overallos munkás verődött össze, hogy megbámulják a VenPro-kompokat, a fogadásukra pedig egy tucatnyi öltönyös és kosztümös VenPro-alkalmazott érkezett, élükön Jaroslau Farland pénzügyi igazgatóval.

Julia Pollardnak azonban nyoma sem volt.

– Köszöntöm önöket a Sarlón! – lépett oda hozzájuk a kopaszodó, körszakállas Farland. Divatjamúlt, trapézujjú öltönyt viselt, nyájas mosolya nyomán elővillantak fénylő fogai. – Mi még nem találkoztunk. Jaroslau Farland vagyok, a…

– Üdvözlöm – szakította félbe Daria. – És Pollard igazgatónő?

– Már úton van. Nem olyan régen érkezett vissza egy, hogy is mondjam… felderítőútról a hús mélyéből. Talán olvasták a jelentéseimet. Ezek a „kiruccanásai” gyanúsan gyakoriak, hiába jeleztük neki többen a vezetőségből, hogy ennél fontosabb kötelezettségei vannak. Ráadásul az útvonalait titkosítja, úgyhogy fogalmunk sincs, hová tűnik el hetekre. Én és a menedzsment többi tagja szerencsére helyette is elkötelezetten dolgozunk, és mint látják, folyamatosan felülteljesítjük a kitűzött terveket.

– Értékeljük az erőfeszítéseiket. Abram rendkívül elégedett a húskitermeléssel. – Daria a száját csücsörítve gondolkodott. – És meddig kell még várnunk? Ha az igazgatónő nem ér ide, majd később egyeztetünk.

A csarnok túlsó végén csikorogva felemelkedett egy fémkapu, és egy fekete limuzin robogott be rajta. Végigsuhant a sárga terelősávokkal felfestett bekötőúton, majd közvetlenül előttük lefékezett.

A járműből Julia Pollard szökkent ki. Velük ellentétben nem öltözött ki, laza, zsebes nadrágot, pólót és bőrdzsekit viselt, bal mellrészén a karneuszt és a Sarló állomást ábrázoló stilizált emblémával. Vállig érő, rozsdabarna haját rövid lófarokba fogva hordta, de néhány csapzott tincs a szemébe lógott.

Közvetlenül utána egy tizenéves lány bújt elő a limuzinból. Khaki színű, egyszerű kezeslábast viselt, és vékonynak, sőt, inkább soványnak tűnt. Sűrű, karakteres szemöldöke, szabályos arcéle és hosszú, gesztenyebarna haja magára vonta Yis figyelmét. Az amicusával szkennelte az arcát, és rákeresett az itteni adatbázisban: Elisha Pollard. Julia Pollard fogadott lánya. Kora: 18 év, születési helye: Sirius A, karneusz, Harapás.

Elisha, ízlelgette a nevet, és lopva tovább bámulta, ahogy a lány a fejét lehajtva igyekezett a háttérbe húzódni. Itt született, a karneuszban?

– Üdvözlöm a Venter család képviselőit! – sietett hozzájuk Julia Pollard. – Elnézést a késésért, a munkaügyek elszólítottak, és eredetileg csak egy hét múlva vártuk újabb VenPro-hajó érkezését.

– Régen találkoztunk – felelte hűvösen Daria. – De ahogy látom, semmit sem változott. Akkor is mindenhonnan elkésett. Jól hallom, éppen odabent járt, a hús mélyén?

– Így van! Ha meg akarják érteni, hogyan működik a húsbányászat, vagy egyáltalán csak felfogni ennek az elképesztő élőlénynek a valódi méreteit, ahhoz be kell menniük a húsba. Garantálom, hogy kevés ehhez foghatót láttak életükben!

– Csakhogy a húskitermelést érintő fontos döntésekhez szükség van az igazgató jelenlétére – jegyezte meg hűvösen Jaroslau Farland. – És ön sosincs itt, amikor szükségünk lenne…

– Ó, elfelejtettem bemutatni a mi pénzügyi igazgatónkat! – bökött Farlandra teátrálisan Pollard. – De gyanítom, már bemutatta magát. Mindig ajánlom neki, hogy legalább egyszer jöjjön be a karneusz testébe, de ennyi év alatt egyszer sem sikerült rábeszélnem. – Farkasvigyort villantott a középkorú férfira, aztán végignézett a felsorakozott katonákon és robotosztagokon. – Remélem, nem bánják, amiért nem készültünk parádéval az érkezésükre. Önök viszont szépen felvonultak, de nem teljesen értem, mire ez a felhajtás. Úgyhogy azt javaslom, a további feszengős udvariaskodás helyett térjünk is a lényegre. Mármint arra, amiért ideutaztak.

Yis alig bírta visszatartani a mosolyát. Nem sokan engedtek meg ilyen hangnemet a család tagjaival szemben, de persze látott már régebbi interjúkat Julia Pollarddal, amikben pontosan ilyen egyenesen beszélgetett a riporterekkel is. Mint akit csak az igazán fontos és izgalmas dolgok érdekelnek, minden más pedig végtelenül untatja.

– Térjünk – bólintott Daria. – A bátyám, Abram üzenetével érkeztem. Nagyon elégedett az itt végzett munkájával, ezért meg akarta tisztelni azzal, hogy személyesen tőlem kapja meg új kinevezését a Venter cégcsoporthoz tartozó HéliumPro Konzorcium elnök-vezérigazgatójaként a Holdon. Már természetesen, amennyiben elvállalja. Egyúttal az itteni megbízatása véget ér, és mostantól én veszem át a húskitermelés irányítását. Ön pedig végre visszatérhet a Földre.

Yis Julia Pollard rezzenéstelen arcvonásait fürkészte: a pókerarca nem volt tökéletes, mosolya erőltetettnek hatott, a szája széle pedig enyhén remegett. Egyáltalán nem tűnt boldognak.

– Milyen kedves Abramtól – szólalt meg végül. – Meg akart tisztelni.

– Szeretnénk mielőbb nekikezdeni az elszámolásnak és a munkakörátadásnak, hogy pár hét múlva majd ön vissza is indulhasson a Földre.

– Vissza a Földre. A jó öreg Földre. – Pollard néhány pillanatra elrévedt. – Bevallom, kicsit megleptek, de remek hír, nagyszerű hír, régóta vártam már a lehetőséget. A magamfajta, nyughatatlan embernek szüksége van az új kihívásokra. A HéliumPro pedig fontos vállalat, de ha nem probléma, átgondolnám még, hogy érdekel-e az ajánlat. Addig is érezzék jól magukat, és örülök, hogy az ifjú Yis Venter is elutazott idáig. – Julia feléje fordult. – Pöttömkorodban egyszer még az ölemben is ültél, emlékszel?

Yis szeme felcsillant. Nem gondolta volna, hogy az igazgatónő emlékszik rá.

– Persze hogy emlékszem! Arról mesélt, hogyan másztak be először a karneusz testébe.

– Úgy van. Édesapádnak sosem volt mersze idejönni, te sokkal bátrabb vagy nála. Biztos vagyok benne, hogy életre szóló élményeket szerzel majd.

– Köszönöm – mosolygott Yis. – Nagyon örülök, hogy itt lehetek. Az űrexpedícióiról szóló útikönyveit számtalanszor olvastam.

– Részben azért is írtam őket, hogy a hozzád hasonló fiatalok velünk együtt álmodozzanak az ismeretlenről. – Yis a háttérben behúzott nyakkal ácsorgó Elisha Pollardra pillantott. Eljött az ideje, hogy megkérje az igazgatónőt, hogy mutassa be a lányát is, azonban Julia ekkor nagy lendülettel visszafordult Dariához. – Úgy hallom, munkásokat is hoztak. Háromszáz, új szerződéses, igaz? A semminél több, valójában viszont édeskevés. Persze, nem sokan akarnak manapság ilyen messzire eljönni dolgozni. Még legalább ezer emberre lenne szükség és ugyanennyi ipari robotra. És több fizetésre. Jobb körülményekre. Mint ahogy folyamatosan jeleztem is a Földnek. Csak senki nem törődik vele, hiszen így is terven felül teljesítünk, nem igaz? Ráadásul egy minimum 5-ös szintű specializált szub-MI is elengedhetetlen lenne, amiért szintén évek óta könyörgök a VenPrónak. Ha megfogad egy tanácsot, Daria: hozasson ide végre egy komolyabb mesterséges intelligenciát! Egyeztessenek az MI-kollektívával, vagy mit tudom én. És szerezzen keretet a fizetések drasztikus megemelésére is. Szerintem Abramnak telik rá abból a csillagászati vagyonból, amit itt összebányászunk neki.

– Meglátom majd, mit tehetek – közölte komoran Daria, de Yis a hangsúlyából tudta, hogy nem akar tenni semmi ilyesmit.

– Helyes – biccentett Julia. – Na de a lényeg: szeretném meghívni önöket személyesen is ma estére, egy szűk körű, az érkezésük tiszteletére rendezett családias vacsorára. Garantálom, hogy a séfünk le fogja nyűgözni önöket.

Yis újra Elishára pillantott.

Az igazgatónő fogadott lánya.

Korábban sehol nem talált róla szóló hírt, vagyis az örökbefogadás itt helyben történhetett. A vacsora alatt mindenképpen rá fog kérdezni, hogyan találkoztak, ahogy arra is, hogy milyen érzés a karneusz belsejében utazni egy ilyen négyéltű Maelstrom terepszállítóban. Újra a lányra pillantott, mintha csak vonzotta volna a tekintetét. És rájött, hogy Elisha kifejezetten tetszik neki.

Csak ezt a húscsempészpletykát nem tudta hova tenni.

Mi van, ha mégis igazak a vádak?

Mert akkor nem lesznek tovább ilyen kedvesek az igazgatónővel. Daria nagynénjét nem lehet átverni.

Julia Pollard, a híres űrfelfedező tényleg húst csempészne?

A VENTER CSALÁD TAGJAINAK FOGADÁSÁRA
KÉSZÍTETT DEGUSZTÁCIÓS MENÜSOR:

Savanyúnád és fehér vízitorma, füstölt hólyagtej

Pirított makrofágkockák, Champagne-szósz és vajtövis

Szilvával párolt karneuszfehérhús, sült zeller,
tejszínes hínárboholy

Mézédes cukkinivel töltött karneuszháj, diós fűszersom

Fehércsokoládé-szuflé, karamellizált karneuszvér, kantószirup

Borajánlat: Szűrt karneuszvérből erjesztett,
merlot szőlőesszenciával dúsított Chateau Morsure

3. EGY VACSORA ANATÓMIÁJA

Julia a gyors zuhany után még vizes hajjal fel-alá járkált a lakosztályában, és remegett az idegességtől. A puha szőnyeg a meztelen talpát simogatta, ez pedig valamelyest segített neki lenyugodni.

Mert ahhoz, hogy végiggondolja a folytatást, igazán higgadtnak kellett maradnia.

– Mi lesz most? – kérdezte halkan Elisha, aki a könyvektől roskadozó polc melletti, mályvaszínű kanapén ült törökülésben. – Tényleg visszaküldenek a Földre?

Julia leguggolt a lánya elé, és a térdére tette a kezét. A hangjából ugyanis az aggódáson túl kihallotta a leplezni próbált sóvárgást.

Elisha a karneuszban született, itt nőtt fel, persze, hogy kíváncsi volt a Föld nevű csodára, az emberiség egzotikus otthonára.

– Megígértem, hogy elviszlek a Földre, és ezt be is tartom. Most viszont még nem mehetünk. Ugye érted, miért?

– Igen. De… – Elisha elharapta a mondatot, és ezért Julia most hálás volt. Nem tudta még az ő lelkét is ápolni, amikor éppen veszélybe került minden, amit az elmúlt években elértek. A Venterek előtt eljátszott nyájas házigazdaszerep már így is kimerítette, és még messze nem volt vége. – Hogyan? Megkéred őket, hogy maradhass?

– A Venterektől hiába kérsz bármit. Nem. Letudjuk ezt a vacsorát, cseverészünk, mosolygunk, elszórakoztatjuk a vendégeket. Aztán éjjel szép csendben lelépünk a karneuszba.

– Megszökünk? – csillant fel Elisha szeme. Az ujjperceit ropogtatta a Qvegtől ellesett módon.

– Igen. Fürödj le, és vegyél fel valami elegáns, de egyben praktikus ruhát, mert lehet, hogy gyorsan kell távoznunk. Én addig beszélek Qveggel, hogy készüljön fel.

Elisha biccentett. Felállt, és elindult a fürdőszoba felé. Okos lány volt, és visszafogottsága ellenére az éles helyzetekben mindig hidegfejű és magabiztos. Hiába, ez a hely sok mindenre megtanítja az embert, pláne azokat, akik itt születtek.

Julia még most is élesen emlékezett arra, amikor nyolc évvel ezelőtt először találkoztak.

Alig néhány hónapja vette át a húskitermelés vezetését, még a Sarló állomás és a húsbányászat működésével ismerkedett, és kereste azokat a szervezeti nehézségeket, amelyek áthidalásával javítani lehetett a hatékonyságot.

Éppen Harapás mélyén tartott szemlét: termelési igazgatók, munkafelügyelők, mérnökök, szakszervezeti vezetők rajzották körül, és az orrfacsaró bűz közepette a húsfúrókról, az új kamionparkról, a feldolgozóüzemekről, valamint az itteni nehéz körülményekről beszéltek neki. Julia ekkor szembesült először azzal, hogy a munkások jelentős része kétes múlttal rendelkezett – sokan azért jöttek ide, hogy eltűnjenek a földi igazságszolgáltatás elől. Ilyen körülmények közé és ilyen messzire a Földtől csak a legelszántabb, a legnyomorultabb vagy a legnaivabb emberek voltak hajlandóak elutazni.

A szemle a Vámpír-tó mellett vezetett el, a sekély vérben gázoló, kantáros gumiruhába bújt halászok szigonyaikkal újra és újra a bordó folyadék mélyére döftek, a háromágú villákra felszúrt mészevők agonizálva rángatóztak. Az ínyencfalatnak számító, kétarasznyi lényeket helyben kizsigerelték, a belsőségeket műanyag hordókba gyűjtötték, a torzók pedig a parton sorakozó hentespultokra kerültek. Bárdok csaptak le egymás után, lemetszették a végtagokat és a fejrészt, majd szabályos szeletekre vágták a sikamlós bőrű törzset. Reccsentek a csontok, pattantak az inak, hasadt a hús, a vért a térkövek közötti ujjnyi vájatokban vezették el.

És akkor Julia a vértóban meglátott egy gyereket.

A kislány mellkasig merült a gőzölgő, meleg vérben, ragacsos hajtincsei az arcába lógtak, és ijedt szemmel egyenesen Juliára meredt.

A halászok becsörtettek a tó közepére, és kihúzták, de hiába kérdezgették, ő csak behúzott nyakkal, némán toporgott előttük.

Közben pedig végig Juliát nézte.

– Mit keres itt egy gyerek? – kérdezte döbbenten a műszakfelügyelő kísérőit.

– Itt született – felelték neki. – Manapság egyre több van belőlük. Főleg a bordélyházak mélyéről kerülnek elő. Ennyi idősen már senki sem törődik velük, ezért többnyire az utcákon lézengenek bandákba verődve, kéregetnek vagy lopnak.

– Miért nem küldik vissza őket a Földre? – Julia leguggolt a lánykához, és az arcáról óvatosan törölgetni kezdte a rászáradt vért.

– A VenPro megtiltotta – felelte egy munkafelügyelő. – Az előző igazgató pedig ilyen jelentéktelen ügyekkel nem akart foglalkozni.

– Jelentéktelen?! – csattant fel Julia.

– Csak idéztem az elődjét – szabadkozott riadtan a hónaljban átizzadt inget viselő munkafelügyelő. – A fiúk idővel a felnőttekhez csapódnak, és dolgozni kezdenek idelent, a lányok többsége pedig… – A férfi lesütötte a szemét. – Tizenpár évesen szinte biztos, hogy valamelyik bordélyban kötnek ki. Így megy ez errefelé.

Julia kérdezgetni kezdte a kislányt, de ő csak nézett rá a kerek szemével, és folyamatosan reszketett. Julia ráterítette a dzsekijét, és csupán arra tudott gondolni, hogy vajon miféle traumák érték idebent. Nem voltak illúziói, a kallódó gyerekeket szinte mindig kiszemeli magának egy aljas felnőtt.

Egyszerűen nem volt képes otthagyni, így végül magával vitte a Sarlóba.

Egy évbe telt, mire a kislány egyáltalán meg mert szólalni. A múltjáról viszont azóta sem beszélt. Még a régi nevét sem volt hajlandó felidézni, ezért Julia jobb híján Elishának nevezte el, amit ő gyorsan elfogadott. Mintha a korábbi nevével együtt a múltját is örökre el akarta volna felejteni, és Julia úgy vélte, talán valóban jobb, ha nem emlékszik mindarra, ami a korábbi élete során történt vele.

I

Yist lenyűgözte a vacsora színhelyéül szolgáló kupolaterem: az üvegmennyezet egyenesen a karneusz rücskös kőbőrére nyílt, a távoli Sirius A csillag hideg, kékesfehér fénye pedig beragyogta a helyiséget.

Rajta, Darián és Neden kívül csak Julia Pollard és a lánya volt jelen. Yis a bemutatkozáskor széles mosolyt villantott Elisha Pollardra, aki erre meglepetten felvonta a szemöldökét. A lány egyszerű, krémszínű blúzt és sötét nadrágot viselt, és Yis csak nehezen tudta elfordítani róla a tekintetét. Aztán Elisha az ablakhoz sétált, és a világűrt bámulta. Yis arra gondolt, hogy odamegy hozzá, és legalább néhány percet beszélhetnének, de aztán Ned udvariasan az ellenkező irányba terelte, Julia és Daria után.

– Az igazgatósági tagokat nem akarta meghívni? – kérdezte Daria. – Legalább Farlandot és Ursula Grey-t, a logisztikai vezetőt? Esetleg Naoki Takashi termelési igazgatót?

– Eszembe sem jutott – felelte Julia. – Fognak még velük eleget találkozni, én viszont kedvelem a szűkebb körű társasági eseményeket, azok kevésbé feszengősek.

A kupolaterem fala mentén, félkörben különböző méretű üveghengerek sorakoztak, bennük összeaszott élőlények lebegtek sárgászöld folyadékban.

Julia Pollard büszkén mutatott körbe:

– Íme a házi múzeumunk! Ezek itt mind a karneusz testében élő szimbionták. – Az első hengerre bökött, amelyben egy anakonda vastagságú, ám annál rövidebb, szelvényezett testű lény lebegett sárgás konzerválófolyadékban. – Fiatal vérféreg az érhálózatból. Képzeljék el, mekkora lehet egy kifejlett példány! – Továbblépett a következőkhöz. – Ez egy tarajos kaszáló tüskelába. Maga a lény az izomrostok közti üregekben él. Ezek itt pedig a mészevők, amik az erek falán megülő lerakódásokat rágcsálják. Ártalmatlan állatkák és igazi ínyencfalatok. – Pollard egy emelvényhez lépett, amelyen egy gyűrött felszínű, embermagas fémötvözetszilánk állt. – Íme egy darabka a Gideon csillaghajó egykori fúrófejéből. Ez törte át elsőként a kőbőrt, és ért le a húsig. Itt, mellette pedig a néhai Fredrik Vandenbergnek, a Gideon kapitányának a szkafanderét állítottuk ki. Bele is szagolhatnak, úgy még autentikusabb az élmény. Fredrik ebben a ruhában lépett először a karneusz felszínére, majd mászott be a mélyére.

– Ön pedig harmadikként – jegyezte meg Yis, és csodálattal nézte a sötét foltokkal pettyezett, bordó űrruhát. A sisak festésén mély, párhuzamos karcolások éktelenkedtek.

– Jól mondod. Eddig nem is gondoltam bele, de gyakorlatilag én is egy kiállítási tárgy vagyok. – Az igazgatónő harsányan nevetett a saját viccén.

Vandenberg állítólag még abban az időben kezdett el a családnak dolgozni, amikor Yis nagyanyja, Momoko Venter irányításával egy közepes kereskedelmi űrflotta üzemeltetéséből éltek. Később Vandenberg vette rá Yis apját, hogy kockáztasson, és finanszírozzon meg néhány felfedező küldetést az elérhető csillagokhoz.

Fredrik vérbeli kalandor, mesélte egyszer az apja. Mindent neki köszönhetünk. Érted? Ha nem fúrnak le annak a kisbolygónak a mélyére, sosem derül ki, hogy élőlény. Persze, ettől még a kapitány egy roppant kellemetlen alak. Ahogy a legtöbb űrfelfedező.

Ez utóbbit persze Yis nem nagyon hitte. Számára Vandenberg kapitány igazi, régivágású hős volt, vakmerő és rettenthetetlen. Mindig is szeretett volna vele találkozni, és rengetegszer kérlelte az apját, hogy intézze el neki, de sosem sikerült.

Most pedig már késő.

– Mi történt végül Vandenberg kapitánnyal? – kérdezte. – Tudom, hogy néhány éve ideutazott a karneuszhoz, majd expedíciókat szervezett a húsba. És az utolsóról soha nem tért vissza.

Julia széttárta a karját.

– Ez gyaníthatóan már soha nem fog kiderülni. Feloldhatta őket a makrofágok sava, lezuhanhattak egy üregbe, vagy belefulladhattak egy zsírszövetbe. Talán elkaptak valami ismertelen fertőzést. Mérgező húst ettek. De a legvalószínűbb, hogy megsérült a négyéltűjük, anélkül pedig nem juthattak messzire. És ki tudja, milyen mélyre merészkedtek? A hús mélyén nincs telekommunikáció. Fredrik pedig sosem tudta, mikor kell visszafordulni, és ezt tapasztalatból mondom. Utaztam vele eleget. Sajnos nem találtuk meg sem a négyéltűjét, sem a kísérőit, de a karneuszban a halálnak ritkán marad nyoma. A kapitány jóbarátom volt. A mentorom. Sőt, fiatalabb koromban úgy tekintettem rá, mint a pótapámra. – A nő elfintorodott. – Na, de elég is ebből a gyászos témából! Remélem, már kellően éhesek. – Közben a terem közepén álló ovális asztal felé tessékelte őket. – A séfünk különleges, ötfogásos menüsorral rukkolt elő az érkezésük tiszteletére. A szilvás karneusz például olyan tökéletes színhúsból készült, amelyet eddig nem is tudtunk nagyobb mennyiségben a Földre küldeni. A pirított makrofágkockák pedig… Nos, ilyet még garantáltan nem ettek, ugyanis csak nemrég sikerült először begyűjtenünk néhány tucat kilogrammnyi makrofághájat. Foglaljanak helyet, és kezdjünk is hozzá!

A vacsorát három android szolgálta fel. Megcsendültek az evőeszközök, és Yis már az első falat után rájött, hogy az igazgatónő nem túlzott, a hólyagtejes savanyúnád ízharmóniája rögtön lenyűgözte. Közben néhányszor Vandenberg kapitány bordó szkafanderére pillantott, és elképzelte, milyen érzés lehetett elsőként belépni a hús mélyére. Az összes létező interjút megnézte vele. A férfi imádott mesélni, Yis pedig egy idő után a legtöbb történetét szinte kívülről ismerte.

– Tudják, mi az érdekes? – nézett fel a kupolára Julia Pollard. – Itt lebeg felettünk ez az óriás méretű, érző élőlény, és mi épp kedélyesen falatozunk belőle. Bizarr, nem?

– A karneusz nem érző lény – jegyezte meg Daria. – Az Intersztelláris Bíróság ezt egyértelműen kimondta, innentől kár rajta vitatkozni.

– Elég ostoba emberek ülhetnek abban a bíróságban – kottyantotta közbe Elisha Pollard. – Vagy csak korruptak?

– És téged ki kérdezett, bogaram?

– Ja, hogy a néni nekem nem osztott szót? Bocsánat.

– Elisha! – szólt közbe Julia. Yis elkapta a köztük megvillanó néma kommunikációt: a lány biccentett, és fejét lehajtva tovább evett. Pedig Yis érdekesnek találta volna, ahogy összevitatkoznak a nagynénjével. Egyesek szerint a VenPro tényleg lefizetett bírókat, de az apja ezt a vádat mindig kinevette. Ráadásul „lenénizte” Dariát, amit aztán különösen viccesnek talált. Julia gyorsan tovább beszélt, talán hogy elvegye a szóváltás élét: – A kérdés inkább az, hogy hogyan dönthet ez ügyben egy földi bíró, aki életében nem járt még itt, és elképzelni sem tudja, milyen ez a lény belülről.

– Egyszerűen – vont vállat Daria. – Minden rendelkezésre álló információt, vizsgálati eredményt, szakértői véleményt alaposan mérlegeltek. Ez a dolguk.

– Hát, persze – élcelődött az igazgatónő. – Mert az senki szerint nem lehetséges, hogy a hús mélyén feltárt idegrostok hálózata valójában egy komplex központi idegrendszer része?

– Ön talán biológus? Szerintem ezeknek a kérdéseknek a megválaszolását hagyjuk a szakértőkre. Ők világosan fogalmaztak: a karneusz az ismereteink szerint nem lehet érző lény.

Julia gúnyosan elvigyorodott.

– Egyáltalán honnan származhat? – kérdezte önkéntelenül Yis. Ez a téma sokkal jobban érdekelte annál, mint hogy mennyi a karneuszhús világpiaci jegyzésára. – Itt született, a Siriusnál? Akkor miért nem találtunk további példányokat? Vagy egy másik csillagrendszerből utazott ide? De honnan és hogyan? És vajon született, vagy más módon… keletkezett? Miért nem védekezik? Tényleg tetszhalott, ezért nem vesz észre bennünket? Mi van, ha nem csak egy akarat nélküli lény, hanem egy alvó szörnyeteg? Mi van, ha egyszer felébred?

– Ugyan már! – legyintette Daria. – Ilyesmiben csak a karneuszhívők és az Élő Föld-aktivisták hisznek. Yis, legalább te ne gyere megint ezzel!

– Nem, Daria. Yis éppen feltette a legfontosabb kérdéseket. – Julia nagyot kortyolt a vérborából, és közben Yist vizslatta, mintha csak most először figyelt volna rá fel igazán. – Mert mi van, ha a karneusz veszélyt jelent ránk? Csak hát kit érdekelne az én véleményem, amikor a földi bírók esténként szintén méregdrága sült karneuszt vacsoráznak? Tudjuk, hogy a VenPrónak csupán a leszállított húskvóta számít, és nem szeretik a nyugtalanító kérdéseket. De ne aggódj, Yis, én egy percre sem felejtem el, hogy hol vagyunk. – Julia Dariához fordult. – Hogy ízlik a sült?

– Isteni! – felelte kelletlenül a nagynénje, és bekapott egy újabb falatot. – De kérem, ne próbáljon bennünket ilyen „megérzésekkel” riogatni.

– Ó, ne haragudjon – mondta az igazgatónő, és újra a szájához emelte a borospoharát.

– Hadd kérdezzek valamit, Julia! – szólalt meg Ned, aztán megköszörülte a torkát. Yis úgy érezte, hogy most ő próbál gyorsan témát váltani. – Mindig kíváncsi voltam, hogy ön, akinek a vérében van a felfedezés, az űrutazás, mi izgalmasat talál egy ilyen unalmas menedzseri munkában, itt, a világ végén.

Az igazgatónő felvonta a szemöldökét.

– És én még azt hittem, végig megmaradunk a felszínes bájcsevegésnél. – Egy ideig egymást vizslatták Neddel, mintha arra vártak volna, ki néz félre előbb. Végül Julia tette meg. – Az ok végtelenül egyszerű. Elfáradtam. Egy-egy csillagközi utazás számomra csupán néhány évet jelentett, de a valóságban közben egy vagy két évtized is eltelt. Tudja, mennyi energiába telik minden utazás után visszarázódni a hétköznapi világba? Felzárkózni, regenerálódni? Elegem lett. Nyugalmat akartam. Persze, nem tartott soká, mert aztán valami hiányozni kezdett.

– Micsoda?

– Újra olyasmit csinálni, aminek értelme van. Abram Venter pedig szereti az űrfelfedezőit, és amikor megkeresett, rájöttem, hogy tulajdonképpen érdekel ez a fajta új kihívás. A karneusz részben az én felfedezésem is, szóval szívesen jöttem vissza ide.

– De az ismeretlen iránti vágy azért még mindig ott lángol önben, igaz? – kérdezte Ned. – Ezért vállalja ezeket a kockázatos utazásokat a hús mélyére?

– Meglehet – kacsintott a proktorra Julia Pollard. – Ezenfelül pedig úgy tudok hiteles vezetője lenni az itteni munkásoknak, ha időnként én is bepiszkolom a kezem.