A HÁBORÚ ÁRNYÉKÁBAN

Bevezetés

I. fejezet: A határon innen

„Nem maradhatunk tétlenek, amikor mások szenvednek”

Történelmi szomszédság

Híd Kárpátaljáért

Káposztás tészta és paradicsomos nokedli

Kinek a háborúja?

Menekültek a hátországban

Egy visszaküldött diploma története

Menekültszálló, adományokból

Kárpátaljai magyarok között

II. fejezet: A határon túl

Kárpátaljai igazságok nyomában

A háború a zsebünkben is pusztít

Beregszász, a soknyelvű város

Indulás a nagy útra

Két part között

A nagy utazás

Ú]jra Kijevben

„Ha nem lövök, ő lő le engem”

A háborúzó ember

Asszonyok a hátországban

Orvosok a háborúban

III. fejezet: Egy év elmúlt…

Élők és holtak

Mikor lesz itt békekötés?

Az infláció árnyékában

Ki nyeri a kommunikációs háborút?

Ukrajna–Oroszország 1–0?

Az ellentámadás

L. MURÁNYI LÁSZLÓ

A HÁBORÚ ÁRNYÉKÁBAN

UKRAJNA, 2022

Ad Librum

Budapest, 2023

Köszönetet mondok e könyv megszületéséhez nyújtott segítő támogatásáért Dunai Zoltán üzletembernek, a Magyar Pünkösdi Egyháznak, valamint a beregszászi Kelet-Európa Misszió Alapítványnak.

„A lélek, a hit, a történelem, a hagyomány
és a kultúra nem ég el a háború máglyáján.”

(Horváth Sándor

kárpátaljai magyar író)

BEVEZETÉS

Amikor először átléptem a magyar–ukrán határt, már csaknem száz napja tartott az oroszok 2022. február 24-én indított ukrajnai inváziója – orosz belpolitikai szóhasználattal: „különleges hadművelete”. Egy újabb véres és pusztító háború ember és ember között, amelyet a tömegkommunikáció és a közösségi média jóvoltából egyenes közvetítésben láthattunk nap mint nap. Az orosz fél háborús érvelését abban az időben éppen nukleáris fenyegetések is át-átszőtték, amelyekről mindenki tudta: beváltásuk beláthatatlan következményekkel járhat akár az egész Földre, az egész emberiségre. Történt pedig mindez a 21. század huszonkettedik esztendejében, Európa keleti részén, Magyarország közvetlen szomszédságában.

Május vége volt, Beregszász, Munkács, Ungvár és a kisebb kárpátaljai települések utcái – legalábbis ránézésre – a békés késő tavaszi arcukat mutatták a messziről érkezett utazó felé. Semmi kiáltó jel nem utalt arra, hogy a Kárpátokon túl, az ország belsejében, immár három hónapja pusztító, értelmetlen háború folyik. Az emberek különösebb sietség nélkül jöttek-mentek az utcákon, a gyerekek a fagylaltjaikat nyalogatták, a presszók, pizzériák teraszain pedig békésen beszélgető fiatalok üldögéltek.

Az avatottabb szem persze azonnal láthatta a különbséget az igazi békeidők képeivel szemben: többnyire csak nők és gyerekek jártak az utcákon, férfiak szinte kizárólag csak az idősebb, hadköteles koron túl járók, illetve nagyon fiatalok.

Ha aztán a messziről érkező meg is állt az autóval – ahogy mi tettük –, kiszállt, és próbált szóba elegyedni a járókelőkkel, máris kiderült: a lelkekben lényegesen nagyobbak a változások, mint az utcaképben, ugyanis oda nagyon mélyen befészkelte már magát a félelem. No, nem a légiriadó-sziréna naponta ötször-hatszor is felhangzó hangjától, mert azt akkorra már megszokták az emberek, és együtt élni is megtanultak vele. Sokkal inkább a jövőtől: vajon mi lesz a vége ennek az őrületnek, és főleg mikor? Ki fog majd itt győzni, és ki veszíteni – tették fel a kérdést egymásnak minduntalan a beszélgetők; lesznek-e egyáltalán győztesek ebben a pusztításban, vagy csak vesztesek? És ami akkoriban, ott, talán a legnagyobb kérdés volt: vajon elér-e majd a háború Kárpátaljára is?

„Menni vagy maradni?” – tanakodtak családok, baráti körök, utcán összetalálkozó ismerősök. Menekülni, hátrahagyva mindent, az egész addigi életüket, és nekivágni a nagyvilágnak, ahogy akkorra azt már rengetegen megtették Ukrajnából? Elmenekülni az ismeretlenbe, a bizonytalanba, vagy maradni, őrizve az otthont, várva, hogy vége legyen végre a háborúnak? És ha elindulnak: bolyongani a nagyvilágban, és megpróbálni végleg gyökeret ereszteni valahol, vagy reménykedni inkább, hogy a szülőföld majd, nem is túl sokára, visszafogadja gyermekeit?

Akkorra az már egyértelműen kiderült, hogy a gyors lerohanásból, a Putyin orosz elnök által eltervezett „ötnapos invázióból” nem lett semmi, és egyre világosabban látszott, hogy elhúzódó háborúra kell felkészülni mindkét oldalon. Kijev alatt ugyanis megállították az ukránok az orosz csapatokat, és már márciusban el is kezdték őket visszaszorítani a főváros közeléből.

Itthon, a közösségi médiában már gőzerővel folyt az eszement „kommentháború”. Az oroszpárti oldal hamar eljutott oda, hogy az ukránok maguknak keresték a bajt, és tulajdonképpen „megérdemelték”, amit kaptak, kapnak, amiért a NATO-val és az Európai Unióval szemezgettek – sértve Oroszország biztonsági érdekeit. Legfőképpen pedig, amiért úgy bántak a kárpátaljai magyarokkal, ahogyan… [Lásd még: ukrán oktatási törvény és nyelvtörvény mint hivatkozási alap.]

Kettészakadt e kérdésben Magyarország – vagy inkább: egy akkorra már kettészakadt, politikai szekértáborokra bomlott ország megosztottsága az orosz–ukrán háború megítélésében is tökéletesen leképeződött. Pedig ott volt már előttünk Bucsa és Irpiny, a barbár és semmivel sem igazolható tömeggyilkosságok esete is. [Emlékezhetünk: a főváros, Kijev e két elővárosát rögtön februárban elfoglalták az orosz támadók, majd amikor rövid idő után visszavonulni kényszerültek onnan, borzasztó bűnökről árulkodó tömegsírokat találtak a nyomukban, brutálisan halomra gyilkolt helybeliek tetemeivel.]

Az egyik legfőbb közösségi vitatéma akkor, 2022 májusában az volt, hogy miként fogja majd vajon érinteni ez a háború Magyarországot, s milyen módon hat ránk, az életünkre. Abban már akkor is biztosak lehettünk, hogy gazdaságilag nekünk is „fájni” fog. Hogy pontosan mennyire, azt akkor még nem tudtuk, legfeljebb csak találgattuk.

Ez a könyv elsősorban e háború humánkatasztrófa-következményeiről szól. Az úgynevezett kisember életére gyakorolt hatásokról, az emberi viszonyok háború okozta változásairól Ukrajna különböző területein és itthon, Magyarországon. Nem részletes hadtörténetet, nem hadászati vagy biztonságpolitikai szakkönyvet igyekeztem írni, azt megteszik majd a háború befejezése után a hozzáértő szakemberek. Ez a könyv szándékom szerint arról az emberről szól, amelyik elszenvedte ezt a háborút, és aztán arról is, aki segíteni igyekezett neki a bajban. Ez persze nem jelenti azt, hogy szakértők segítségével ne igyekeznék felvázolni az orosz–ukrán konfliktus, valamint a „különleges hadművelet” okait és lényegét is – de csak az emberi sorsok megértését segítő keretként.

Miután pedig egy, az anyaggyűjtés idején is folyamatban volt eseménysor áll a középpontban, fontossá vált rögzíteni mindig a riportok és interjúk elkészítésének időpontjait. Amit ugyanis a szakemberek a rendelkezésükre álló információk, a laikus riportalanyok pedig a pillanatnyi helyzetük és mentális állapotuk alapján egyik nap kimondtak, az lehet, hogy másnap már nem, vagy nem ugyanúgy volt igaz. Emiatt vált fontossá az is, hogy a kézirat lezárásához közeledve újra leüljek a kulcsszakértőkkel, hogy átbeszéljük, mi történt a háborúban az előző találkozásunk óta.

A szerző

I. fejezet

A HATÁRON INNEN

„NEM MARADHATUNK TÉTLENEK, AMIKOR MÁSOK SZENVEDNEK”

2022. február 24-e és az ukrajnai orosz invázió híre viszonylag váratlanul érte az avatatlan magyar közvéleményt. A hazai sajtóban akkor már hetek óta folytak a találgatások, hogy lesz-e vajon orosz támadás, vagy sem, és még a biztonságpolitika tapasztalt szakértőinek is megoszlott a véleménye a kérdésről.

A laikus „hírmondóké” még inkább. Emlékezhetünk: például Bayer Zsolt publicista, a kormánypárti média egyik legfőbb és általában jól értesült megmondóembere még a Hír TV Sajtóklub című műsorának január 30-ai adásában is lehülyézte azokat az elemzőket, akik háborús veszélyről beszéltek a nyilvánosság előtt. „Oroszország nem fogja megtámadni Ukrajnát, ezt egy hülye is tudja” – jelentette ki, majd még hozzátette: „a háborús retorika részeként ilyenek hangoznak el Amerikából, hogy evakuálni kell a kijevi amerikai nagykövetség tagjait. Miért is kellene evakuálni? Mindenki hülye?”

Ezek után Oroszország február 24-én hajnalban Vlagyimir Putyin elnök parancsára teljes körű támadást indított Ukrajna ellen. A támadás hatására Volodimir Zelenszkij ukrán elnök videóüzenetben jelentette be, hogy hadiállapotot vezetnek be az országban. Az orosz hadsereg akkor még arról tájékoztatta a világot, hogy városokat nem vesznek célba, a lakosság nincs veszélyben, csak a katonai infrastruktúrát támadják. Ehhez képest Kijevben és több nagyvárosban már az első napon robbanásokról számoltak be a helyiek. [A szövegben található földrajzi neveket kisebb részben a közkeletű, hagyományossá vált magyaros alakjukban írjuk le, lásd Kijev, többségükben pedig törekedtünk arra, hogy az itthon kevésbé elterjedt földrajzi neveket az ukrán kiejtésnek megfelelő alakjukban használjuk, lásd Harkiv.]

A magyar sajtó bő terjedelemben számolt be az eseményekről. A NATO válságtanácskozást tartott, az Európai Unió pedig szintén elítélte a támadást. Sajtójelentések szerint Oroszország már az első napon összesen több mint 160 rakétát indított el Ukrajna felé. A rakéták többsége rövid hatótávolságú ballisztikus rakéta volt, de közepes hatótávolságú, illetve cirkálórakéták is akadtak közöttük. Az orosz bombázásoknak már az első napon legkevesebb 59 áldozata és 169 sebesültje volt. Zelenszkij ukrán elnök még a támadás éjjelén aláírta a lakosság általános mozgósításáról szóló rendeletet, a 18 és 60 év közötti férfiak előtt pedig még ugyanezen a napon lezárták az országhatárokat.

Magyarország – a sajtóhíradások mellett – a hatalmas menekülthullám megindulásából is közvetlenül észlelhette, hogy valami történt a szomszédban. Legelsőként azok az ukrán határ mentén lévő, többnyire kisebb települések, amelyeken határállomás is üzemel. Az emberáradat már február 24-én ellepte ezeket a falvakat, így Tiszabecset is.

– Voltak persze előjelek, voltak hangok, hogy valami készülődik, de nem nagyon hittük el azt, hogy Putyin átlépi az ukrán határt – mesélte Páter Attila, a Magyar Pünkösdi Egyház tiszabecsi gyülekezetének lelkipásztora, amikor hónapokkal később náluk jártam. – A kárpátaljai testvérek is beszéltek róla nekünk, de igazából ők sem hitték, hogy ez bekövetkezhet. 24-én, amikor mégis megtörtént a támadás, kaptam kintről, Kárpátaljáról egy üzenetet, hogy menjek ki a határra, és nézzem meg, mi történik ott. Kimentem, és azt láttam, hogy az emberek sűrű sorokban jönnek át a határállomáson. Akkor, az első napon, még semmilyen segítő szervezet nem volt itt jelen, a menekülők viszont jöttek, csak jöttek, sűrű sorokban, autókkal, kerékpárokkal, és gyalogosan is. Kaotikus élethelyzetben lévő emberek tömegei, akik hanyatt-homlok, mindent hátrahagyva mentették az életüket. Nem tudták, mi vár itt rájuk, de vállaltak mindent…

Tiszabecs kevesebb mint ezerháromszáz lakosú kis falu Szabolcs-Szatmár-Bereg vármegyében, közvetlenül a magyar–ukrán határ mellett, a Tisza partján. Magyarország legkeletibb települése, amelynek közvetlenül a szélén van a határállomás, így aki Ukrajnából jön, az itt, a magyar oldalon, rögtön a község területére lép. Így történt ez azoknak a menekülteknek az esetében is, akik február 24-én, illetve a rákövetkező napokban, hetekben, hónapokban ott jöttek át a határon.

A tiszabecsi cigánysor csak néhány száz méterre van a határállomástól, a falu szélén. Ott működik az a pünkösdi gyülekezet is, amelynek pásztora Páter Attila. Az imaházhoz tartozó portán az egyház szeretetszolgálata már a háború kitörése előtt, 2021 őszén kialakított egy adományraktárat elsősorban a határon túli, kárpátaljai szegények megsegítése céljából, de a segítségre szoruló helybeli családoknak is jutott az ideérkező szállítmányokból. A háború előtti időkben persze sokkal nehezebb, bonyolultabb volt a segélyeket átjuttatni a határállomáson, mint február 24-e után, amikor az ukrán hatóságok, a szó képletes értelmében is, felnyitották a sorompót a segítő szándékok előtt.

Az imaházként szolgáló kis tiszabecsi ház egyébként igazán nagy dolgok helyszíne és tanúja volt a február 24-ét követő napokban, hetekben. Szomorú emberi történeteké, mély egyéni és családi drámáké, amelyeknek súlyát sok-sok szeretettel és nagy fokú együttérzéssel igyekeztek tompítani a tiszabecsi cigányok.

– Először az autók jöttek sűrű sorokban a határon át – folytatta Attila pásztor az emlékezést a drámai napokra a konyhájuk asztalánál ülve, miközben felesége, Mártika friss kávét tett elénk. – Csak 24-e estére ért el hozzánk igazán az a tömeg, amelyik gyalog, illetve tömegközlekedéssel indult el otthonról. Emlékszem, anyukák ültek sírva, gyerekekkel a bizonytalanságban, és férfiak csak elvétve tartottak velük. Nem volt kialakult elképzelésem, mit kellene tenni, csak mentem, hogy segítsek valahogy. Azt gondoltam: akinek csak tudok, szállást adok az imaházunkban, hogy a lehető legtöbbjüknek legalább fedél legyen a feje felett éjszakára. Elvégre tél volt, februári hideg. A szomszédom jött velem, és a gyülekezetünk két tagja csatlakozott még hozzánk. Este öt órától másnap reggelig hordtuk autóval az embereket ide. Persze teljesen felkészületlenül ért bennünket ez a helyzet. Gyorsan matracokat vittünk át az imaházba, és ágyneműt… Mindent összeszedtünk, amit tudtunk, és minden négyzetméternyi helyet igyekeztünk kihasználni. Gyorsan megtelt a ház. Másnap aztán szereztünk egy buszt is, amely továbbvitte az emberek egy részét. Elsősorban azokat, akiknek volt valami elképzelésük arról, hogy mit akarnak, merre indulnak. Akadtak olyan napok, amikor három-négyszáz ember is bemenekült hozzánk a tiszabecsi cigánysorra, az imaházba és az itt élő családokhoz.

Mártika, a lelkipásztor-feleség, egy ideig a konyhaszekrénynek támaszkodva hallgatta a beszélgetésünket, aztán egy széket húzott az asztalhoz, és odaült hozzánk ő is emlékezni.

– Az első este, amikor még nem volt elegendő fekhelyünk az imaházban – egészítette ki férje gondolatait –, Attila kivette itthon, a gyerekek ágyából az ott lévő matracokat, és azokat vitte át a menekülőknek. Az egyik tesó, gyülekezeti tag, egy franciaágy betétjét adta kölcsön, amelyre aznap este huszonhét gyereket fektettünk le. Nagyon piciket, csecsemőket és pólyásokat is… Amikor a nagyobbak elaludtak, akkor rájuk raktuk a kicsiket, hogy az anyukák is tudjanak valamennyit pihenni. Ők persze csak úgy, a székeken ülve. Teljesen fel voltunk pörögve, nem is vettük észre, hogy mibe kerültünk. Segíteni akartunk. A menekülők nagy része úgy jött át ide, hogy jószerével csak az útlevél volt náluk, és némi melegebb ruha. Gyerekek még mezítláb is… Februárban. A következő napra aztán szereztünk nekik egy kályhát, ide a szomszédos, üres házba. Alul kivették belőle a hamuzó részt, és a gyerekek oda dugták be a lábukat, melegíteni. Ez annyira megmaradt bennem… Itt az utcában a szomszédoknál keresgéltünk a kicsiknek cipőt. Adtak zoknikat is, pedig az itt élők is nagyon szegények ám.

Február 25-én a tiszabecsi önkormányzat megnyitotta ugyan a helybeli kultúrházat a menekültek előtt, de az messzire van a határállomástól, így nem nagyon mentek oda az emberek. Szervezettség még akkor sem nagyon volt a menekültek fogadásában, de az önkormányzat akkor már küldött meleg teát az érkezőknek a határhoz, két nap elteltével pedig, február 26-án, sátrat állíttatott fel a határállomás mellett, és ennivalót osztatott. Ezt megelőzően azonban jobbára csupán a cigánysoron találhattak maguknak menedéket a menekülők.

– Sokan csak egy-két órát maradtak nálunk – vette át a szót újra a férj –, megpihentek, aztán mentek tovább. – Mások két-három napot is itt töltöttek, mire értük jött valaki, vagy mire eldöntötték, hogy merre indulnak tovább. 25-én reggel már százvalahány ember volt itt nálunk, többnyire romák, de nemcsak azok. Etetnünk kellett őket. Akkor még nem volt erre szeretetszolgálati pénzünk, ezért levettük a számláról a lányunk ösztöndíját, hogy élelmet vásárolhassunk az itt lévőknek. No és a Mártika fogára félretett pénzt használtuk még. Szerencsére megmozdultak az emberek, és egyre többen igyekeztek a lehetőségeik szerint segíteni. Az történt például, hogy idejött egy ember a közeli Milotáról, aki hasonlóan szegény volt, mint az itt élők, vagy maguk a menekültek is. Az otthon levágott ötven-hatvan kilós süldőjének a felét hozta el hozzánk, hogy főzzünk belőle. A legtöbbet adta, amit ember hasonló helyzetben adhat: az utolsót az övéből. Sok ilyen gesztust megtapasztaltunk azokban a napokban, és ezek a történetek minden gondolkodó embert mélyen megérintenek.

Egy idő után a Páter házaspár már házakhoz is kénytelen volt menekültcsaládokat beszállásolni. Az utcabéliek mesélik, hogy a cigánysor végén, a legutolsó, lakatlanul álló épületben például volt, hogy harmincheten laktak, aludtak. Harmincheten, két szobában. Mellette egy másik, szintén üresen álló épületben is rengetegen megfordultak, de már a lakott házakban is összébb húzták magukat az ott élők, s beengedték a fedél nélkül maradókat.

– A harmadik napra már annyian voltak a menekültek, hogy nem fértek be a házakba, és kint álldogáltak az udvaron – folytatta a történetet a házigazda. – Teljesen kétségbe voltam esve, hogy mi lesz most. Végül… segített az Úr. Van itt a faluban egy kemping, amelynek a tulajdonosai kocsival lejöttek ide a telepre, hogy legalább a gyerekeket és az asszonyokat elvigyék magukhoz, szállásra, és legalább egy kis melegételt adjanak nekik.

– Segíteni akartak ők is – tette hozzá Mártika. – Keresztény emberekként nem is gondolhattunk akkor másra, mint hogy segítsünk…

– Nagyon egybefolytak akkor a napok. Három-négy napig szinte semmit sem aludtunk.

– Még ha hajnalonta lett volna is egy kis pihenőidő, folyamatosan jöttek az emberek az ügyesbajos dolgaikkal. Főként, hogy csináljunk nekik fekhelyet, ahol egy kicsit megpihenhetnek. Teljesen idegeneket, ismeretleneket voltunk kénytelenek összezsúfolni, és ők szó nélkül lefeküdtek, mert fáradtak voltak. Szép számmal akadtak közöttük olyanok is, akik napokon át utaztak Belső-Ukrajnából megállás nélkül, mire ideértek. Sokan olyanok, akik egyáltalán nem tudtak magyarul.

*

Ezen a ponton elérkezett az ideje annak, hogy kicsivel talán többet is megtudjunk a házigazdáról, a találkozásunk idején negyvenöt éves tiszabecsi lelkipásztorról, Páter Attiláról és feleségéről. Már csak azért is, hogy jobban megértsük, mi minden zajlott azokban a napokban, hetekben a tiszabecsi cigánysoron – és mi minden a házaspár lelkében.

Attila mesélte, hogy mindketten ott helyben, szegényen, jellegzetes cigánytelepi környezetben nőttek fel, ahol ő, teszi hozzá, semmiféle késztetést nem kapott gyermekkorában arra, hogy valami többre vágyjon, többet akarjon, mint amit maga körül lát. „Egyszerűen csak megéltem a napjaimat, múltak nyomtalanul, egyik a másik után. Azt hittem, ennyi csak az élet, és nincs más, nincs jobb…”

Attila és Márti gyerekkori ismeretsége, barátsága aztán átalakult szerelemmé. Amikor – ’99-ben – összekerültek, nagyon szegények voltak. Tudtak ugyan venni maguknak egy nagyon kicsi házat a soron, de annak először csak egyetlen helyiségét voltak képesek berendezni. Egy ágy, egy szekrény és egy konyhai sparhelt, amivel fűteni és főzni is tudtak. Ennyi jelentette akkor nekik az életet.

Attila nem volt jó férj, sem jó családapa, ezt most már maga is elismeri. Ivott, mert már gyerekként azt látta maga körül, hogy ez természetes dolog a férfiak között. Azt mondja: bizony előfordult, hogy részegen meg is ütötte a feleségét, amit persze ma már nagyon szégyell. Aztán történt valami, ami egyik napról a másikra megváltoztatta az életét – az életüket.

Megtérése történetét így meséli:

„2003 nyarán egy nap jöttem hazafelé a cigánysoron, és valami szokatlan zene hallatszott ki az egyik házból. Valami furcsa vonzást éreztem, hogy bemenjek. Az udvaron számomra ismeretlen emberek gyönyörűen énekeltek, dicsőítették Istent. Bementem, leültem a lépcsőre, és hallgattam őket. Akkor, ott olyan békességet éreztem magamban, amilyet egész addigi életemben kerestem, de hiába. Valami természetfeletti béke töltötte be a szívemet, az egész bensőmet. Megnyugodtam, egy csapásra megszűnt az a szorítás, amit ’99 óta egyfolytában éreztem. Emberek álltak fel, elmondták bizonyságukat, az Istennel való élményeiket. Így kezdődött, és az a nap, az az élmény alapvetően megváltoztatott, megváltoztatta az egész életünket. Megtaláltam az igazi közegemet, célokat kaptam. Addig a napig nem voltam a helyemen az életben, csak keresgéltem önmagamat. Akkor, ott megtaláltam. Egyik napról a másikra minden megváltozott bennem, és egészen más ember lett belőlem.”

*

– Nagyon sokan segítettek – folytatta Mártika a menekülthullám első heteinek történetét. – Gyülekezetek, cégek, de magánemberek is, akiket csak a jó szándék és a lélek szava vezérelt. Nagyon sok ruhaneműt hoztak, pelenkát, élelmiszert… Mindent, amire szükség volt, amiből aztán már tovább is tudtunk később adni Kárpátaljára.

– Részeseivé váltunk emberi sorsoknak – tette hozzá Attila, és innentől a szót egymástól át-átvéve meséltek tovább. – Testközelből láttuk, ahogy szétszakadnak családok, láttuk a reménytelenséget, a kétségbeesést. Sok ilyen helyzetet megismerhettünk… Az egyik nálunk lévő családból például a határon emelték ki az apukát, és az anya egyszerűen nem tudta, mit csináljanak: várjanak rá, vagy menjenek tovább? Itt sírtak a gyerekek, és akkor telefonon felhívta őket az apa. Azt mondta: menjenek, ne várják, mert már nem tud átjönni.

– Ez még a legelső napokban történt – tette hozzá a felesége. – Az asszony belekapaszkodott a kerítésbe, úgy sírt itt a ház előtt. Nagyon megrázott bennünket. Végül az asszony öccse jött értük Csehországból.

– Elképzelni sem lehet, hány és hány családot szakított így szét a háború…

– Azt kell mondanom, hogy mi magunk is mások lettünk az ilyen tapasztalatok nyomán. Lelkileg nagyon sokat gazdagítottak bennünket azok a hetek. Ilyenkor az ember másként tud már ránézni a saját életének nehézségeire is. Átértékeli azokat. Volt itt egy férfi, Jenőke, aki teljesen egyedül jött, egyedül élt már korábban otthon is. Semmije nem volt. Elővette a zsebéből az útlevelét, és azt mondta: nekem csak ennyim van, és ti vagytok… Mindent megtettünk érte. Neki sikerült leghamarabb munkahelyet találnunk, és már elment tőlünk. Valahol az ország belsejében él.

– Rá kellett döbbennünk ezeknek a történeteknek a kapcsán, hogy az ember számára nem a vagyon a legfontosabb, hanem az élet. A menekültsorsban mindenki egyenlővé vált. Aki putriból jött, az is ott hagyta mindenét, és aki nagy házból, az is. Szegény és gazdagabb ugyanúgy sírt…

Egyre csak sorjáztak az újabb gondolatok és az újabb történetek a kis tiszabecsi konyhában. Egyéni és családi drámák, amelyek ott játszódtak a cigánysoron, a Páter házaspár szeme előtt – behozva az ő életükbe is a történelem tragikus üzenetét arról, hogy miként tudja a háború feldúlni a családok életét, és miként tudja lelkileg is megnyomorítani az embert.

Az első napok, hetek rendezetlen menekültáradata azóta már lecsendesült. Beszélgetésünk idején, 2022 májusában az imaház udvarán már hat lakókonténer is állt, amelyekben olyan családok laktak, akiknek nem volt hová menniük; esetleg még nem döntötték el, hogy merre induljanak: haza vagy tovább, az ország belseje felé. Négyet közülük a pünkösdi egyház állíttatott fel – és fizette a rezsijét is –, míg a másik kettőt a Magyar Keresztény Motorosok Közösségének egyik tagja, és az ő szervezésében több gyülekezet és szervezet fizette a bérlését.

– Amikor egy húsz négyzetméteres szobában húszan laknak, az nem egyszerű helyzet – tért ki még egy nagyon fontos dologra Mártika. – Ezért vált az fontossá, hogy mi már a kezdetektől nemcsak enni, inni adtunk a menekülteknek, és nemcsak fedelet a fejük fölé, hanem lelki gondozást is próbálunk nyújtani. Rengeteget beszélgettünk, imádkoztunk velük, és a végén már igazi sorsközösséggé váltak. Az első hetekben még oda-odacsapott egyik a másik gyerekének, és ebből voltak is ellentétek. Később ez úgy változott, hogy már mindenki a sajátját húzta vissza, ha összevesztek a kicsik. A tehetősebbek egy idő után odaültek a szegényebbekhez… Az első napokban nem cigány menekültek is voltak velünk szép számmal, és ez sem okozott gondot. Egyek, egyformák voltak. Segítettek egymásnak. A baj összehozta az embereket.

– Egyszerűen nem maradhattunk tétlenek, amikor mások szenvednek – mondta végül afféle összegzésül is Attila. – Gyakran mégis úgy éreztem, hogy nem tudtam eleget tenni. Pedig, ha valaki azt mondja nekem 2022. február közepén, hogy holnaptól etetned kell naponta száz embert, akkor azt mondtam volna: az lehetetlen. Most már látom, ha az emberek összefognak, akkor falakat lehet ledönteni. Ma már azt mondom: mindez lehetséges.

TÖRTÉNELMI SZOMSZÉDSÁG

Az oroszok ukrajnai „különleges hadműveletének” megindulása után gyakori vendégekké váltak a magyarországi tévéstúdiók politikai hírműsoraiban a biztonságpolitikai szakértők. Majd minden reggel és este elemeztek, híreket és eseményeket értelmeztek, esélyeket latolgattak, hogy mi, tévénézők jobban értsük azt, ami tőlünk keletre, Ukrajnában, éppen történik.

Közülük az egyik leggyakoribb meghívott a fehérorosz származású, minszki születésű Bendarzsevszkij Anton, az Oeconomus Gazdaságkutató Alapítvány szakmai igazgatója lett. Elemzéseit, véleményét a hazai média kormánykritikus és kormánypárti oldalán is előszeretettel kérték és idézték, mert érvelését mindig kizárólag a szakmaiság és a tényszerűség diktálta. Szakterülete a posztszovjet térség, kiemelten Oroszország, Fehéroroszország és Ukrajna, ezért azt kértem tőle, hogy segítsen megérteni ennek az egyre mélyülő háborús konfliktusnak a kialakulását, hátterét, s az orosz „különleges hadművelet” megindításához vezető utat.

Bendarzsevszkij Antonnal szűk fél évvel a február 24-ei támadás kezdete után, 2022 augusztusának közepén találkoztunk, s egy budapesti kávézó utcai teraszán beszélgettünk a témáról. Elsőként is a történelmi orosz–ukrán viszonyról.

– Ha az elmúlt néhány száz évet nézzük – kezdte a szakértő –, akkor az ukrán és az orosz nemzet között egyértelmű alá-fölé rendeltségi viszony volt megfigyelhető. A mai Ukrajna nagy része ugyanis előbb Lengyelországhoz, majd pedig az orosz cári birodalomhoz tartozott az újabb kori történelem során, a cári birodalomban pedig az ukránok egyértelműen az oroszoknak alárendelt szerepben éltek. Sőt nem is tartották őket külön népcsoportnak. Nem véletlen, hogy abban az időben kisoroszokként emlegették őket. Olyan szlávokként, akik sokáig más úton jártak, de végül visszakerültek az „anyanemzethez”, az oroszhoz. A 19. században még azt is megtiltotta az orosz cári hatalom, hogy ukrán nyelvű nyomtatott termékek készüljenek a birodalomban. A mai Kelet- és Nyugat-Ukrajna egymástól való különbözőségéhez nagyban hozzájárult, hogy az ukrán kultúrának és nyelvnek a bölcsője a nyugati részen alakult ki, a lembergi területen. Lemberg és térsége ugyanis sokáig az Osztrák–Magyar Monarchiához tartozott, ahol nem voltak olyan nyelvi és kulturális tiltások, mint az orosz birodalomban. Az ukrán könyvnyomtatás, az ukrán kultúra ápolása hosszú időn át ezekre a területekre szorult vissza, és onnan terjedt aztán el újra Ukrajna többi része felé is.

– Hogyan alakult az ukrán államiság a történelmi időkben, ott a cári Oroszország árnyékában? – vetettem közbe.

– Ebben a régióban a 9. században létrejött Kijevi Rusz, vagyis a Kijevi Nagyfejedelemség volt az egyik legrégebbi államalakulat, és annak legnagyobb része a mai Ukrajna területét foglalta magában. A Rusz csak jóval később, a mongol hódítások idején, a 13. században esett aztán szét kisebb fejedelemségekre. A 15. századtól nőni kezdtek a Moszkvai Nagyfejedelemség birodalmi ambíciói, terjeszkedni kezdett, és a Kijevi Rusz egyre nagyobb egykori területeit akarta megszerezni. Így alakult ki az az orosz birodalmi tudat, hogy az úgynevezett moszkoviták az igazi szlávok. Az ukránok nagy tragédiája éppen az, hogy az oroszok most maguknak követelik ezt a közös történelmi múltat, sőt a fehéroroszok is. A három nemzet közül az oroszoknak adódott az a történelmi lehetőség, hogy az elmúlt négyszáz évben valóban megszerezzék az ellenőrzést e területek felett. Attól kezdve pedig, hogy ők írták arrafelé a történelmet, az ukránok kisoroszok lettek, a beloruszok pedig fehéroroszok. Az orosz gondolkodásban ez a két nép évszázadokon át alárendelt szerepbe került.

– Úgy tartják, hogy a Nyugat- és Kelet-Ukrajna között megmutatkozó különbségek kialakulását csak részben okozzák a kulturális fejlődési sajátosságok.

– Igen, nagyon jelentős szerepe van ebben az orosz betelepítéseknek is. Az oroszok ugyanis nagyon hamar, már a 19. században felismerték, hogy a kelet-ukrajnai rész nyersanyagokban, így vasércben és szénben is nagyon gazdag terület, ahová nagyon sok munkaerő kellett. A most orosz megszállás alatt álló nagy ipari városok például, mint Donyeck vagy Luhanszk, akkor indultak fejlődésnek az odaküldött ipari munkások településeiként. Ezek a területek nagy szerepet játszottak aztán, már a Szovjetunió idején, Sztálin iparosítási programjában is. Nem véletlen, hogy a programban tervezett 1800–1900 új gyárból több mint hatszázat Kelet-Ukrajnában építettek volna fel.

– De közbeszólt a második világháború…

– Történelmi tény, hogy a második világháborút a Szovjetunió ukrajnai és fehérorosz területei szenvedték meg leginkább. A helyreállításhoz aztán, és az iparosítási program folytatásához, a Szovjetunió egész területéről telepítettek Kelet-Ukrajnába munkásokat. Legnagyobb számban oroszokat, de fehéroroszokat, kazahokat, üzbégeket is. Rengeteg orosz ember került így Ukrajnába, és most azt mondhatjuk, hogy a hírekben sokat emlegetett donbaszi területeken a lakosság egyharmada az orosz kisebbséghez tartozik. [Donbasz: a donyecki és luhanszki régió azon részeinek elnevezése, amelyek a Donyec-medencén belül helyezkednek el.] Ehhez vegyük még hozzá azt is, hogy az iparosításkor betelepített más kisebbségek közös nyelve az orosz lett. Az orosz kisebbséghez tartozók, illetve az oroszt anyanyelvüknek vallók magas aránya tehát Kelet-Ukrajnában jórészt az utóbbi száz évnek a következménye. Hasonló a helyzet a Krím félszigeten is. Száz évvel ezelőtt még a krími tatárok voltak ott nagy többségben, és csak az 1910-es évektől kezdték betelepíteni oda az oroszokat. A második világháború után aztán a kollektív bűnösség jegyében a tatárokat kiköltöztették Üzbegisztánba, és attól kezdve az oroszok kerültek többségbe a félszigeten.

A távoli múltról aztán a közelebbire, a közelmúltban kereshető előzményekre terelődött Bendarzsevszkij Antonnal a szó. Elsőként is Ukrajna jelenkori, oroszok által gyakorta kétségbe vont államiságára.

– A független ukrán állam ugyanúgy 1991-ben, a Szovjetunió felbomlása után jött létre, mint a független Oroszország – szögezte le a szakértő. – Létezését a nemzetközi jog ugyanúgy elismerte, mint az orosz államét. [Ukrajna 1991. augusztus 24-én nyilvánította ki függetlenségét, amit abban az évben, egy december 1-jén megtartott népszavazáson, az ukránok jelentős többsége támogatott is. Még ugyanabban az évben Ukrajna, Oroszország, az Egyesült Államok és Nagy-Britannia aláírták az úgynevezett budapesti egyezményt, amely az ország területi sértetlenségének védelméről szólt.]

– 2022. február elején, néhány héttel csak az orosz támadás megindulása előtt – ugrottam egy újabbat az időben – ön részt vett egy beszélgetésen a Hír TV-ben, és ott azt mondta, hogy véleménye szerint nem lesz orosz támadás. Egyben hozzátette: amennyiben mégis, úgy tisztességgel be fogja látni, hogy tévedett. Milyen érvek támasztották alá az akkor megfogalmazott álláspontját?

– Amellett, hogy a 21. században eleve nem gondolhatjuk a háborút a konfliktusok civilizált rendezési módjának, azt gondoltam: a legtöbb racionális érv is az orosz támadás megindítása ellen szól. Azt gondoltam: ha kellően bevonnak mindenkit a rendezésbe, ha erős gazdasági függésbe kerülnek egymástól a vitázó felek, ahogy Oroszország, Ukrajna és az Európai Unió országai kerültek, akkor elkerülhető a háború. Szerintem például a mostanában sokat emlegetett Északi Áramlat gázvezeték nem csak azért épült, hogy Németország és az EU olcsó orosz gázhoz jusson általa. Legalább annyira fontos volt, hogy ez a gázkereskedelem egymástól kölcsönösen függő viszonyt hozott létre: mi nem leszünk így az oroszokkal rosszban, mert szükségünk van az orosz gázra, ugyanakkor az ő energiaexportjuk több mint fele az Európai Unióba jön, tehát nekik sem éri meg felrúgni mindezt. Semmi észszerűség nem volt tehát abban, hogy valaki egy ilyen háborút kirobbantson. Kezdve azzal, hogy a megelőző nyolc évben, a Krím 2014-es bekebelezése óta olyan folyamatok zajlottak Ukrajnában, amelyek világossá tették: ez az ország az orosz ambíciók számára elveszett. Hiszen 2014, a krími és a kelet-ukrajnai események olyan töréspontot jelentettek az ukránok számára, amely politikailag a lehető legtávolabb lökte őket Oroszországtól. 2014 előtt ugyanis még nagyon megosztott volt az ország lakossága abban, hogy az EU-hoz vagy az orosz érdekkörbe tartozó Eurázsiai Gazdasági Unióhoz kapcsolódjanak-e inkább. Ugyanígy a NATO-ba való belépés kérdésében is. 2014-ben viszont egyértelműen kiderült Ukrajna számára, hogy a függetlenségét csak a NATO segítségével védheti meg, és számára az európai fejlődés a leginkább követhető út. Február 24-e előtt már világosan látszott, hogy az ukránokat csakis katonai erővel lehet rákényszeríteni az oroszokkal való együttműködésre, ugyanakkor az is egyértelmű volt, hogy egy ilyen háborús kalandnak nagyon komoly gazdasági kihatásai lesznek a támadók számára.

– Az USA és az Európai Unió jó előre és ismételten jelezte Oroszország felé: egy ilyen támadásnak súlyos következményei lehetnek.

– Így van, s eközben Oroszország gazdaságilag sem látszott már képesnek arra, hogy bevállaljon egy ilyen nyílt háborút. Ráadásul napvilágot láttak olyan orosz katonai elemzések is, amelyek azt mutatták, hogy az orosz haderő korántsem olyan erős, mint amilyennek láttatni szeretnék az ország vezetői. Mindent összevetve, abszolút vesztes helyzetnek látszott ez a háború az oroszok számára, és én ezért gondoltam, hogy egy ilyen helyzetbe nem is fognak belemenni. Tévedtem. Az az igazság, hogy Moszkvában nem készültek ilyen elhúzódó háborúra, s mindent egy lapra feltéve arra számítottak, hogy az egész úgy zajlik majd, mint annak idején a Krím elcsatolása: a lakosság boldogan fogadja őket, és így néhány nap alatt elintézhetik a dolgot. Nem így történt.

– Miben tévedett leginkább az orosz hadvezetés és maga Putyin, hogy most ilyen elhúzódó háborúra kényszerülnek Ukrajnában?

– Három dologban. Egyrészt a saját haderő felkészültségében, így aztán a stratégiájukat és taktikájukat nem a valós helyzethez igazították. Másrészt, hogy lebecsülték az ukránokat. Úgy a katonai, mint a hírszerzési, elhárítási képességeiket. Putyin történelemszemlélete arról szól, hogy az ukrán egy fiktív nemzet, és az ukrán államiság megkérdőjelezhető. Valószínűleg elhitte azt is, hogy Zelenszkij elnöknek Washingtonból diktálnak, az ukránoknak pedig elegük van a vezetőikből, és várják az oroszokat. Emiatt az volt az első elképzelés, hogy elitalakulatokat küldenek be az ukrán nagyvárosokba, azok megszállják elsőként a repülőtereket, hogy aztán légi úton az utánpótlást gyorsan utánuk lehessen küldeni. Úgy tervezték, hogy kiiktatják az ukrán vezetést, és átveszik az irányítást az országban.

– Aztán minden másként történt.

– Az elképzelés éppen azért nem működött, mert az elitcsapatok nagyon kemény ellenállásba ütköztek, és az ukránok végül fel is számolták ezeket a támadó egységeket.

– S miben állt Putyinék harmadik nagy tévedése?

– Abban, hogy a Nyugat mennyire áll majd oda Ukrajna mellé, vagy mennyire nem. Mint látjuk, tartósan, nagy erőkkel odaállt. Az Európai Unió már február 24-én este meghirdette az első Oroszországot sújtó szankciókat, a NATO pedig korábban soha nem látott katonai segítséget nyújtott és nyújt a megtámadott országnak.

– Hogyan illeszkedett a támadás megindulása előtti diplomáciai csatározásokba a Lavrov orosz külügyminiszter által a NATO-nak és az Egyesült Államoknak 2021. december 17-én átadott jegyzék, amelyet sokan afféle műbalhénak minősítettek csupán az oroszok részéről? Egyebek között az állt például benne, hogy a NATO adjon garanciát, hogy soha nem veszi fel Ukrajnát a tagjai közé; hogy szüntesse meg katonai jelenlétét a térségben, továbbá fejlessze vissza katonai infrastruktúráját az 1997-ben és azt követően csatlakozott közép- és kelet-európai országokban.

– A jegyzék eleve teljesíthetetlen kitételeket tartalmazott. Még a hidegháború legrosszabb időszakaiban sem követelt ilyesmiket a szovjet vezetés, mint abban a jegyzékben. Már csak ezért sem értek egyes oroszpárti véleményeket, amelyek szerint a Nyugatnak tárgyalnia kellett volna a jegyzékben foglaltakról, s mivel nem tette, a Nyugat hibás a történtekért. Utólag ugyanis már világosan látszik, hogy Oroszország módszeresen készült erre a háborúra. Elkezdték függetleníteni a pénzügyi rendszerüket, felszámolták a belső ellenzéknek tekinthető pártokat, politikai szervezeteket, a független médiát pedig gyakorlatilag betiltották. Mindez azt szolgálta, hogy szilárd hátországot teremtsen Putyin rendszerének ehhez a háborúhoz. Bármit csinálhatott volna tehát a Nyugat, ezt a támadást mindenképpen megindították volna az oroszok. Ne feledjük aztán azt sem, hogy Oroszország korábban nagyon komoly ügynökségi rendszert épített ki Ukrajnában. Csak, hogy ízlelgessük egy kicsit: az FSZB-n, azaz az orosz belső nemzetbiztonsági szolgálaton belül, az országon belüli kockázatok semlegesítésével foglalkozó ügynökség szervezetében működött egy bizonyos ötödik osztály is, amelyik Ukrajnával foglalkozott. Náluk tehát Ukrajna eleve nem egy külföldi országnak minősült, hanem belső területnek. Mellesleg ugyanígy kezelik Fehéroroszországot és Kazahsztánt is. Az oroszok az ügynökségi hálózataik révén és a helyi oligarchák támogatásával nagyon nagy befolyásra tettek szert ezekben az országokban. Már csak azért sem volt tehát sok esélye korábban Ukrajna NATO-csatlakozásának, mert ennyire mély volt ott az orosz szolgálatok beágyazódása az országban.

HÍD KÁRPÁTALJÁÉRT

A magyar–ukrán határt Tiszabecsnél átlépő menekültek nem csak a cigánysoron, a pünkösdi imaháznál kérhettek s várhattak segítséget. Kis idő után már abban a segítőközpontban is fogadták őket, amelyet az állammal kötött megállapodás alapján, állami finanszírozással a Baptista Szeretetszolgálat működtetett a településen – még e kézirat lezárása idején, 2023 tavaszán is. Ez a segítőpont egyike volt annak az öt fogadóhelynek, amelyeket a katasztrófavédelem röviddel az orosz támadás megindulása után állított fel a határállomásoknál, s amelyeknek irányítását segítő civil szervezetekre bízta a magyar állam. Tiszabecsen kívül Záhonynál, Lónyánál, Barabásnál és Beregsuránynál létesült még ilyen segítőpont, amelyek működtetését – ugyanebben a sorrendben – a Református Szeretetszolgálat, a Vöröskereszt, a Katolikus Karitász és a Magyar Máltai Szeretetszolgálat kapta meg.

Meleg nyári délelőtt volt, amikor befordultam a tiszabecsi segítségpontnak helyet adó általános iskola udvarára. Előző nap gyalog jöttem át a határállomáson az ukrán oldalról, Tiszaújlak felől, hogy belesodródjak egy kicsit ilyen módon a gyalogszerrel menekülők világába, és legalább a határtól végigjárjam a Magyarországon rájuk váró utat.

Egy négyfős ukrán családdal – anyával, nagymamával és egy nyolcévesnek, illetve egy feleakkorának látszó kisfiúval – együtt, egy biciklis asszonyokból álló rövidke sor végére soroltunk be a határ túloldalán az útlevélvizsgálat kis ablakához. Szerencsénk volt: bár az autók hosszú, kettős oszlopban álltak, útlevél- és vámvizsgálatra várva, a gyalogossávban éppen gyér volt a forgalom.

Engem egy kárpátaljai – nevetlenfalui – barátom hozott le autóval a határnál lévő parkolóig, s valószínűleg az előttem besoroló ukrán családot is ott rakhatta ki nem sokkal előbb valami fuvaros vagy rokon. Messziről jöhettek, régóta úton lehettek, mert fáradtan, reményt vesztetten, a csomagjaikba kapaszkodva ácsorogtak előttem a sorban. Szerettem volna szóba elegyedni velük, de közös nyelv híján ez nem sikerülhetett.

Csendben figyelgettem hát őket, miközben lassan araszoltunk az ablak felé. Az anya feszült volt, láthatóan nyomasztotta a család menekítésének terhe. Idegesen toporgott, néha önkéntelenül körül-körülnézett, mintha a férjét, élete párját, gyerekei apját várná feltűnni a távolban – aki tán otthon maradt őrizni a házat, vagy, ami rosszabb, esetleg kint harcol a fronton. A hátán tömött hátizsák, az egyik kezével hatalmas fekete gurulós bőröndöt húzott, a másikban pedig az útleveleket szorongatta, hogy átadja azokat majd, amikor sorra kerülnek az ablaknál. A gyerekekre inkább a nagymama ügyelt, és egy másik nagy bőröndöt vonszolva maga után, mint gondos tyúkanyó, igyekezett szép szóval együtt tartani a kéttagú fészekaljat.

Az előttük haladó biciklis raj falusias öltözetű kárpátaljai magyar asszonyokból állt. Láthatóan rutinos határátlépők voltak mind. Többnyire középkorúak, csupán ketten idősebbek, úgy hatvan felé járók. Az elejtett szavakból kiderült, hogy ketten csak „hazaszaladtak” éppen az egyik határközeli faluba, megnézni a házat, kertet, és megetetni a jószágot: kutyát, macskát, tyúkokat… Különben pedig most, a háború kitörése óta, biztos, ami biztos, mindketten „ideát” húzták meg magukat rokonoknál, az otthoni portára pedig többnyire a szomszédok „néznek rá”.

A többiek is napi ingázók voltak. Az elejtett, elkapott félmondataikból kiderült, hogy az országhatár mentén szokásos csencselők, köztük egy olyan, aki olykor-olykor napi kettőt is szokott fordulni. Vesznek és eladnak itt is, ott is. Az ukrán oldalról magukkal hozott holmit állandó, jól „bejáratott” átvevőhöz adogatják le magyar oldalon, az érte kapott pénzből pedig bevásárolnak a határhoz közeli boltban. A jog valószínűleg orgazdáknak bélyegezné a magyar oldalon azokat, akik megveszik az Ukrajnából áthozott néhány szatyornyi árut, de mi ne legyünk ennyire szűkkeblűek! Egy kárpátaljai ismerős néhány nappal előbb elmagyarázta: így megy ez, amióta világ a világ; a határmenti falvak népe mindig is így próbálta kiegészíteni kicsinyke jövedelmét. Az ukrán határnál legalábbis. Sokaknak egyenesen ez jelenti az egyetlen bevételi forrást, akár a puszta életben maradást is.

Ezek a biciklis – kárpátaljai magyar – asszonyok ezt csinálhatták már jóval a háború előtt is. Egyikük arról mesélt ott, araszolgatás közben a többieknek, hogy mennyivel nehezebb volt a határátlépés békeidőben, és mennyit kellett „jattolni” a határon szolgáló ukrán hivatalosságoknak. A többiek egyetértően bólogattak rá.

Mire átértem a határon, a négytagú családot már szem elől veszítettem. Lehet, hogy várt rájuk valaki a túloldalon, de az is előfordulhatott, hogy a tiszabecsi segítőpont határ közelében cirkáló autóbusza vette fel őket. Esetleg a magyar oldalon ácsorgó „feketetaxisok” valamelyikével egyeztek meg egy nyíregyházi vagy pesti fuvarban, bár elnézve őket ez tűnt az összes közül a legvalószínűtlenebb forgatókönyvnek.

Éjjel abban a tiszabecsi kempingben aludtam, amelyiknek tulajdonosai sok-sok menekültnek adtak néhány napos szállást a február 24-e utáni hetekben – és ahol még hónapokkal később is találkoztam néhány „úton lévővel”: ukrán, orosz és magyar ajkúakkal egyaránt. Egyikük, egy ukránul beszélő fiatalember „fülére gyógyult” telefonnal járt-kelt naphosszat a kemping parkjában, idegesen gesztikulálva magyarázott folyamatosan. Később Máriától, egy idősebb, önkéntes tolmácsolást is vállaló kárpátaljai asszonytól megtudtam, hogy valamelyik skandináv országba készül a fiatalember, és már második napja a tiszabecsi kempingből telefonon szervezi az útját.

A szomszédomban egy fiatal pár lakott, mint kiderült, már több mint egy hete. Húszévesnél nem látszott idősebbnek egyikük sem. Máriától tudtam, hogy a fiú orosz, a lány pedig félig ukrán, félig ruszin. Időnként fel-feltűntek a park keskeny útjain, egymás kezét fogva, turbékolva szerelmesen, elfeledkezve a külvilág körülöttük felgyűlt összes nyűgéről-bajáról. Még tán magáról a háborúról is.

De térjünk most inkább vissza a tiszabecsi iskolába! A kapuján tábla fogadja a betérőt: „Híd Kárpátaljáért Segítségpont”, no és az, hogy „Baptista Szeretetszolgálat”. Az ügyeletes műszakvezető, Sztojka Mariann éppen az udvaron, a hatalmas fák jótékony árnyékában beszélgetett néhány menekülttel. Olyanokkal, akik már arra vártak, hogy továbbindítsák őket a fehérgyarmati vasútállomás, onnan pedig Budapest felé. Kiderült: az aznap reggel óta érkezett néhány „klienset” már „feldolgozták” a szolgálatban lévő segítők, és az újabb „szállítmányt” várták éppen a határról.

Mariann a kölcsönös bemutatkozások után az iskolaépületbe tessékelt, hogy megmutassa a helyet, no és hogy kávéval kínálhasson az álmosító forróságban. Bent a jókora aulában fülledt meleg volt, s a fal mellé körberakott iskolai asztalokon üdítők, ásványvizek, zacskós csipszek, kekszek és más édességek sorakoztak. Nagyrészt jótékony adományokból származtak, és bárki szabadon vehetett belőlük. Oldalt, egy külön álló asztalon jókora pumpás kávéstermosz, mellette pedig forróvíz-tároló arra az esetre, ha valaki inkább teára vágyna.

A bejárat mellett, az ügyeleti asztalnál egy ötvenes korú munkatárs üldögélt várva az újabb érkezőket: a félig orosz, félig magyar Irina, aki tolmácsként is szolgálta a menekülteket. Miután a termoszból kávét pumpáltam magamnak az eldobható műanyag poharamba, beszélgetni kezdtünk. Kiderült, hogy Szibériában született, és a családjával az 1990-es években költözött a szülőföldjéről Kárpátaljára, mivel az édesanyja munkácsi születésű magyar.

Huszonkét éve viszont már Magyarországon él, miután a határhoz közeli, Tiszabecstől mindössze négy kilométerre lévő Uszkára jött férjhez.

– Február 25-én este az uszkai polgármester asszony felhívott telefonon, és megkért, hogy segítsek – mesélt Irina a menekülthullám kezdeti napjairól –, miután oroszul is, magyarul is beszélek. Azért szólt, hogy vegyek részt az Ukrajnából érkező és a határon tanácstalanul ácsorgó menekülők eligazításában. Hatalmas tömeg volt akkor ott, nagyon-nagyon sok ember, és próbáltuk őket legalább melegedőhelyekre elhívni, szétosztani a februári hidegben. Láthatóan megkönnyebbültek, amikor oroszul szóltam hozzájuk, hiszen a nagy többségük egyáltalán nem tudott magyarul. Önkormányzati kocsival, busszal jártuk a határt, és több száz embert vittünk el onnan először Uszkába, és amikor ott már nem volt hely, akkor megkértük a magosligeti polgármestert. Ők adtak a továbbiakban egy helyiséget. Akkor ez a fogadópont még nem működött, csak kint a határnál volt felállítva egy önkormányzati információs sátor.