Fordította:

Harci Andor

A SZERZŐ KIADÓNKNÁL MEGJELENT MŰVEI

A Véresküdtek sagája

AZ ISTENEK ÁRNYÉKA

AZ ISTENEK ÉHSÉGE

Vér és csont

A RETTENET ÁRNYÉKA

A VÉR ÉVSZAKA

Előkészületben a trilógia harmadik kötete

John Gwynne: A Time of Blood

Of Blood and Bone, Book 2

First published 2019 by Pan Books an imprint of Pan Macmillan

Copyright © John Gwynne 2019

Map artwork by Fred van Deelen.

Borítófestmény: Paul Young

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2023

Hungarian translation © Fumax Kft., 2023

Szerkesztő: Horváth Annamária és Holló-Vaskó Péter

Korrektúra: Fumax

Ebook: Hársfai László

Felelős kiadó: Németh Vladimir

A legkedvezőbb árak, csak nálunk kapható kiadványok, minden rendeléshez választható ajándék: www.fumax.hu
Facebook-oldalunk: www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva.

A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978 963 470 336 5

Jamesnek,

Felidézve azokat az időket, amikor még olyan sokat jelentettek a könyvek számunkra. Azt hiszem, az Arabel’s Raven volt a rajongásunk epicentruma. Remélem, ezt is annyira fogod szeretni, ahogyan azokért a történetekért rajongtunk.

Szeretlek, fiam!

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Legyetek üdvözölve újra a Kitaszított Földeken! Mindig örömmel írok erről a helyről, bár nem feltétlenül szeretnék odaköltözni. Ahogy minden egyes könyvem, ez is csapatmunka volt, így rengeteg embernek tartozom köszönettel, akik támogattak az út során.

Mindenekelőtt a családom tagjainak köszönöm: feleségem, Carolin, valamint gyermekeim, Harriett, James, Ed és Will szeretete, támogatása és megértése nélkül ez a könyv meg sem születhetett volna, ahogy a többi, ezt megelőző sem. Miattuk írok.

Köszönetet érdemel Julie Crisp, ragyogó szerkesztőm és ügynököm. Kevesen ismerik úgy a Kitaszított Földeket, mint ő, és nélküle bizonyosan teljesen más hely volna. Valószínűleg boldogabb hely, ahol kevesebben halnak meg.

Továbbá hálás vagyok a mindig kedves Bella Pagannek és a Tor UK csapatának. Nagyra értékelem mind a Kitaszított Földekkel szemben tanúsított szenvedélyüket, mind az értem végzett, kitartó munkájukat.

És természetesen hatalmas köszönet jár Priyanka Krishnannek, szerkesztőmnek az Orbit US kiadónál, az ottani ragyogó csapattal egyetemben.

Jessica Cuthbert-Smith olvasószerkesztőm ismét sok mindenre tanított meg, és megóvott számtalan hibától. Elképesztő, mennyire átlátja a legapróbb részleteket is.

Köszönet illeti olvasóim kis csapatát. Örökké hálás leszek azoknak, akik idejüket áldozva elmerültek a világomban; észrevételeiteket, megjegyzéseiteket mindig nagyra értékelem.

Végtelenül hálás vagyok a legjobb barátomnak, Caroline-nak, akinek a kérdései mindig a dolgok velejébe metszenek.

Nagy köszönet Ednek és Willnek, az előolvasóimnak, akik legalább annyira szeretik ezt a világot, mint jómagam, és akik olthatatlan szenvedélye a történet és az új szereplők iránt nagy támogatást jelentett.

Sadak Miah: sárkányokat kértél. Tudod: „Vigyázz, mit kívánsz!” Kareem Mahfouz: a Kitaszított Földek iránt tanúsított lelkesedésed és szenvedélyed folyamatos inspirációt jelentett. Elemi erőként hatsz rám, mindig boldogan beszélgetek veled Dremről és a bandáról, ahogy általában a fantasy irodalomról is.

Köszönet illeti Mark Robertsont, a Kitaszított Földek világának tengelyét. Az eposzi fantasy és a történelem iránti rajongása mindig hatalmas támogatást jelentett.

Végül köszönetet kell mondanom Neked, Nektek; azoknak, akik időt és pénzt nem sajnálva ismét átléptek a Kitaszított Földekre. Nélkületek ebben a világban nem történhetnek újabb kalandok. Állandó örömforrás és hihetetlenül ösztönzőként hat rám, hogy számos ember olvassa élvezettel a Kitaszított Földek világának eseményeit, Riv, Drem, Bleda és a többiek történetét. Ha valamelyikőtök a történet miatt felvette velem a kapcsolatot: köszönöm. Mindig örömmel fogadom az üzeneteket.

Úgy érzem, mondanom kellene valamit a könyv címéről, a trilógia második részéről. A vér évszaka nem egy visszafogott cím, de a kötet szövegének véglegesítésekor úgy éreztem, tökéletesen megfelel. Mindenkire rábízom, mit gondol erről.

Remélem, örömötöket lelitek benne, és egy időre úgy érzitek majd, együtt járjátok be hőseink és ellenségeik oldalán a Kitaszított Földeket.

Igazság, merészség!

John

SZEREPLŐK

ARCONA

Cheren lovasklán

Jin – Uldin, a Cherenek királyának lánya. A Ben-Elim gyámsága alá veszi, és Drassilba viszi, hogy ott nevelkedjen. A Sirak-klánból való Bleda jegyese.

Uldin – a Cheren királya, Jin apja.

Gerel – Jin díszőrségének tagja.

Sirak lovasklán

Bleda – Erdene, a Sirak királynőjének fia. A Ben-Elim gyámsága alá veszi, és Drassilba viszi, hogy ott nevelkedjen. A Cheren klánból való Jin jegyese.

Ellac – a Sirak félkarú harcosa, Bleda testőre.

Erdene – a Sirak királynője. Bleda édesanyja.

Mirim – Bleda díszőrségének tagja.

Ruga – Bleda díszőrségének tagja.

Tuld – Bleda díszőrségének tagja.

Yul – Erdene első kardja.

A PUSZTASÁG

Drem – prémvadász a Pusztaságban. Olin fia.

Hildith – a kergardi Gyűlés tagja, egy csapszék tulajdonosa.

A HITHŰEK FÖLDJE

Alcyon – Drassil lakója, óriás.

Aphra – Riv lánytestvére. Egy száz parancsnoka. Drassil Fehér Szárnyainak tagja.

Avi – Fia fiúgyermeke.

Félszemű Balur – Ethlinn, az óriások királynőjének apja. Drassil lakója.

Ert – Drassil harcedzett karmestere. A Fehér Szárnyakat képzi.

Ethlinn – az óriások Királynője. Félszemű Balur lánya.

Fia – Drassil Fehér Szárnyainak tagja.

Jost – Drassil Fehér Szárnyainak tagja.

Lorina – Drassil Fehér Szárnyainak tagja, egy száz parancsnoka.

Riv – Aphra lánytestvére. A Fehér Szárnyak egyik hadifja.

Sorch – Drassil Fehér Szárnyainak tagja.

Vald – Drassil Fehér Szárnyainak tagja.

A FÉNYLŐ CSILLAG RENDJE, DUN SEREN ÉS MÁS HELYŐRSÉGEK

Byrne – Dun Seren főparancsnoka. Cywen és Veradis leszármazottja.

Cullen – Dun Seren ifjú harcosa. Corban és Coralen leszármazottja.

Gyógyír – a Dun Seren gyógyító iskoláját vezető kapitány címe.

Fen – Keld ordas-kopóinak egyike.

Flick – Dun Seren beszélő varja.

Grack – Stepor ordas-kopóinak egyike.

Pöröly – óriásmedve.

Halál – a Dun Seren harci iskoláját vezető kapitány címe.

Keld – Dun Seren harcosa és vadásza.

Rab – Dun Seren fehér beszélő varja.

Ralla – Stepor ordas-kopóinak egyike.

Shar – Jehar harcos.

Stepor – Dun Seren harcosa és vadásza.

Tain – Dun Seren varjúmestere. Alcyon fia.

Utul – Jehar harcos, a balarai helyőrség kapitánya.

Varan – Dun Seren óriása.

A BEN-ELIM

Hadran – Riv Kohlhoz hűséges felvigyázója.

Kamael – a ripai helyőrség tagja, Sariel támogatója.

Kol – Ben-Elim Drassilban.

Meical – a Ben-Elim egykori főparancsnoka. Jelenleg csillagkőbe merevedve, szoborként áll Asroth mellett Drassilban.

Sariel – a Ben-Elim ripai helyőrségének ura.

A KADOSHIM ÉS AZOK SZOLGÁLÓI

Arn – Gulla akolitusa, Fritha csapatának tagja.

Asroth – a Kadoshim ura. Csillagkőbe merevedve áll Drassil Főcsarnokában.

Karom – Gunil óriásmedvéje.

Elise – Gulla akolitusa, Arn lánya.

Gulla – a Kadoshim főparancsnoka.

Morn – félvér Kadoshim, Gulla lánya.

Fritha – a Kadoshim szövetség által kijelölt papnő és hadvezér.

Gunil – óriás, Varan testvére.

„Démon kiömlő, setét vérét itta ő.”

Völsunga saga

ELSŐ FEJEZET
DREM

A Tan korszakának 132. nyara, Ordas holdja

Eddig a lova egyenletes lépteit figyelte, de most felnézett. A kopár ágak között megpillantotta a napot, ahogy az épp igyekezett elrejtőzni az előtte ágaskodó hegyek közt. Sápadtan ragyogott a hófelhők és a levelüktől fosztott fák mögött. Néhány szívdobbanás, és szemfedőként telepedett rájuk az alkonyat.

Hamarosan meg kell állnunk, ha nem akarjuk, hogy a lovak hurokba lépjenek.

Jobbra pillantott, ahol Cullent látta magasra húzott köpennyel, az arcát elfedték az árnyékok. Úgy tűnt, az előttük haladó Keld fejében meg sem fordult a pihenő gondolata, a sebhelyes vadász úgy ügetett a fák között, akár ordas-kopója, Fen.

A gyász hajtja – és a gyűlölet.

És a félelem persze…

Drem pislogva próbálta meg elhessegetni Gulla, a Kadoshim képét, ahogy görcsösen vonaglik a bányában, a véráztatta asztalon, hogy aztán átalakulva, hosszú, csillogó fogakkal, vörösen izzó szempárral emelkedjen fel.

Olyan volt, mint egy álom, nem – rémálom, bár alig egy nap és egy éjszaka múlt el a történtek óta. A bányában vívott csata túlontúl élénk emlékei veszett bestia módjára vetődtek rá a tudata pereméről: Gulla, ahogy a fogait belemélyeszti egyik akolitusa torkába, a vad, félig ember, félig fenevad, acsarkodó, karmoló lények, a rosszindulatúan rikoltozó, szárnyas félvérek, Fritha, aki gyönyörű volt, és fagyos, akár a jég borította erdő, a kezében fekete pengéjű kardot szorongatott. És Sig, az óriás, apja barátja.

Az én barátom.

És most már halott. Miattam…

Csillapíthatatlan nyugtalanság duzzadt a lelkében. Olyan sok minden történt a közelmúltban, szinte esélye sem volt arra, hogy érezzen bármit is. Ehelyett egyszerűen csak cselekedett – többnyire a puszta életben maradás érdekében. Most azonban, miután az egész éjszakát és a nap jelentős részét úton töltötték, volt alkalma elmerülni a gondolataiban.

Annyi minden változott. Bárcsak apával lehetnék! Együtt csapdázhatnánk odakinn, a Csontormokon, csak ő meg én. Most már ő sincs.

Akármennyi veszéllyel járt is ez az életmód, Drem kiismerte már, akár egy régi köpenyt, ami illett is rá. Annyira más volt most minden, újszerű! Zaklatottság lett rajta úrrá, mint amikor sajogni kezd a lába, és fel kell állnia sétálni egy kicsit, de itt semmit sem tehetett, amivel segíthetne magán, nem volt módja visszatérni mindenhez, ami ismerős. Ami otthonos.

A keze a nyakára tévedt, a pulzusa megnyugtató bizonyosságát kereste.

Egy, kettő, három, kezdett számolni.

– Tábor – szólalt meg Keld, amint kibontakozott a sötétből, a karját a magasba lendítette, és lándzsája fokával léket ütött a fagyott patakba.

Jó hely, gondolta Drem, ahogy szemügyre vette a körülöttük elhelyezkedő fákat, a patakot, a jobbra ágaskodó sziklákat, amelyek megfogták a Csontormok felől sziszegve érkező, fagyos szelet, és bizonyos mértékig megóvták őket az esetleges támadókkal szemben is.

Akár kettő, akár négy lábon érkeznek.

Csendben álltak neki a táborverésnek. Cullen magával vitte és kikötötte a lovakat, levette a nyergeiket, lecsutakolta őket. Drem talált egy jó tűzrakó helyet, előhúzta baltáját az övéről, és nekiállt átvágni a vastag jeget, majd addig kotorta alatta a puhább havat, amíg nem ért el a fagyos talajig. Köveket gyűjtött, gyújtóst aprított egy villámcsapta, halott tölgyből, és kis máglyát rakott. Mielőtt még begyújtotta volna, vékony ágakat vágott a patak mellett álló fűzről, majd összefűzte őket. Az elkészült fonott kerítést az előbb kiásott tűzgödör egyik oldalánál rögzített karókkal kifeszítette. Ezzel elfedhetik a tüzet azok elől, akik esetleg kelet felől a nyomukba eredhettek.

Egy kis tapló az övéről lógó erszényből, kovakő és csiholóvas, amelyekkel szikrát üthet, néhány hideg lehelet, és törékeny lángok kezdték mardosni a gallyakat, éhesen, sisteregve.

A föld remegését érezve Drem felnézett, az egyik keze az övéről lógó, csontnyelű seaxra tévedt. Egy szikla méretű árny moccant a fák között, Drem meglazította a szorítását a nyélen, amikor Pöröly, az óriásmedve cammogva kijött a kis tisztásra.

Pöröly Sig csatamedvéje volt, ő hozta ki őket az előző éjszaka káoszából. Dremmel, Kelddel és Cullennel a hátán keresztülcsörtetett fákon, bokrokon, sem ideje, sem gondolata nem volt óvatosan haladni, eltüntetni a nyomaikat, csak a tudás hajtotta, hogy menekülniük kell, olyan messze kell jutniuk Gullától, amilyen messze csak lehet.

A teljes kimerültségig futott, feleannyi idő alatt ért el velük Drem tanyájára, mint amennyi az út lóháton lett volna. Itt leszálltak róla, levették róla a nyerget és a szerszámot, a viharvert mellvérttel együtt, a darabjait kosarakba, nyeregtáskákba tették. Ellátták a medve sérüléseit, és adtak neki valamennyit az orrfacsaró kotyvalékból, amit Keld dárinak nevezett, majd kivezették Pörölyt és egy váltás lovat a sötétbe. Jól tudták, hogy hajnalig nem várhatnak.

Megegyeztek, hogy nyugat felé indulnak el, az erdő oltalmat nyújt nekik a levegőből utánuk kémlelő tekintetek elől, ezért elkerülik Kergard városát, majd délre fordulnak, amikor elérik a Csontormok nyugati peremét. Drem aggodalmát fejezte ki Kergard lakosai iránt, de tudta, hogy nem sokat tehetnek értük. A városban senki sem hitt neki, és egyébként sem tudta, van-e még bárki Kergardban, akit megmenthetne. Drem döbbenetére a városlakók tömegével jelentek meg a bányánál. Titokban a Kadoshim akolitusai voltak, Ulffal, a vargával együtt, akit Drem korábban a barátjának tekintett.

Így a sebességükbe vetették minden bizalmukat. A bánya mellől bizonyosan üldözőbe veszik őket, és minden pillanatot ki kellett használniuk, hogy elérjék Dun Serent és a Fénylő Csillag Rendjét.

Drem vezette őket, a környék alapos ismerete tükrében nem volt kérdés, hogy ő tudja őket biztonságban elkalauzolni a sötétben. Miután előbukkant a sápadt nap, felnyergelték a lovaikat, és Keld vette át a helyét, ordas-kopója, Fen kémlelte az erdőt előttük. Pöröly mögöttük ügetett bánatos dörmögéseket hallatva. Bevetette magát a fák sűrűjébe, de sosem került látó- vagy hallótávolságon kívülre.

Bánat gyötri Sig miatt, akárcsak Cullent és Keldet is. Talán annál is több. Több nyáron át voltak harcos és hátas együtt, mint hogy Cullen megszületett volna. Talán még Keld születésénél is régebben.

Keld odalépett a medvéhez, leoldotta róla a nyeregtáskákat, majd végignézett a sebein, és megpaskolta a nyakát. Az állat a vadászhoz törleszkedett hatalmas fejével, kis híján a lábáról is leterítette.

– Jaj, lyány, nekünk is hiányzik… – motyogta Keld kedvesen megcibálva a medve egyik fülét. Pörölynek tetszett a kedveskedés, gyászos mormogás tört fel a torkából.

Fen szökkent ki fürgén a tisztásra, szeme ragyogott a tűz fényében. A palaszürke kopó egy vadnyulat ejtett Keld lába elé.

– Akkor meleget vacsorázunk. Hála a csillagoknak, már megelégeltem azt a dárit – mondta Cullen, a gondolat nyomán érzett nyilvánvaló boldogsága átragadt a többiekre is.

Keld megnyúzta és felbontotta a nyulat, majd nyárson a tűz fölé tette. Sisteregve csöpögött le róla a zsír. Szárnyak csapkodását hallották fentről, majd egy fehér varjút láttak leszállni az ágak között. Végül Cullen vállán telepedett le.

– Már eltűnődtem, merre lehetsz, Rab – szólította meg Cullen a varjút.

– Rab figyel, őrzi barátok – károgta a varjú, majd Cullen válláról lehuppant a belsőségek és más hulladék halmához, ami a nyúlból hátramaradt. Hangosan csipkedni kezdte.

– De a nyálkás, bűzös dolgok iránti olthatatlan vonzalmad visszacsábított hozzánk – jegyezte meg Cullen.

– Enni kell mindnek, ami él – károgott a madár, és lenyelt egy szemgolyót.

– Az igaz.

Ami halott, nem ehet, folytatta Drem, és gondolatait ismét apja, Olin, valamint Sig foglalták el. Felágaskodott benne a bánat hulláma, amit a fáradtság szelei korbácsoltak. A teste minden pontja sajgott a bányánál vívott csatában – és a korábban – szerzett ezernyi vágástól és zúzódástól. Kezét a torkához emelte, végigsimított a hegen, amit a kötél hagyott, miután fellógatták egy fára az udvarában – kétszer. Fritha arcának emléke. A kedves, jámbor Fritha, kék szemével és szeplőivel, az a bizalomgerjesztő arc. Azt gondolta, már bele is szeretett.

Most egyáltalán nem érezte így.

Gyűlölöm, meg fog halni azért, amit tett.

Felhorgadt benne az előző néhány tízéj kimerültsége, az őt ért veszteségek fájdalma alá mélyen eltemetett, távoli, de szűnni nem akaró harag nekifeszült a bordáinak. A harag javarészt saját magára irányult, az ostobasága miatt, mert ott maradt, a döntései miatt, amelyek végül az apja halálához vezettek, na meg a csillagkő kard elvesztése és Sig halála miatt.

Olyan hatalmasra duzzadt, hogy már-már teljesen bekebelezte.

– Drem, kapd el! – kiáltott felé valaki, és ez visszarántotta a jelenbe. Cullen dobott felé valamit. Ösztönösen elkapta. Hosszú csomag volt. A kardja, a hüvelyében, az övével együtt.

Apám kardja, ami immár az enyém. Végignézett a kopott bőrmarkolaton, a hüvelyen, kihúzta kissé, megszemlélte a keresztvas és a penge találkozásánál bevésett, négyágú csillagot. Apám, a Fénylő Csillag Rendjének harcosa.

Rövid idő alatt akkorát fordult vele a világ, hogy még mindig szédült élete kimozdult talaján.

– Gyerünk! – szólalt meg Cullen ismét, és elővonta a saját kardját a csípőjén lógó hüvelyből.

– Mi az? Közel járnak? – kérdezte Drem, a hasába rémület költözött, tekintete az árnyakat kémlelte.

– Dehogy, öcskös! – felelte Cullen vigyorogva, bár Dremnél fiatalabb volt. – Kardtánc, amíg pirul a vacsora. – Elhallgatott, egy pillanatra komolyabban nézett rá. – Volt már részem gyászban – folytatta –, tudom, mit képes tenni az emberrel itt. – Ezzel a homlokára koppintott. – Nálad is látom. Nekem mindig segített a kardtánc, remélhetőleg neked is fog.

A kardtánc. A Rend egyik hagyományos képzési technikája. Ritkán került Drem kezébe kard élete huszonegy nyara során. A prémvadásznak bizalmas viszonyt kellett kialakítania a lándzsával, késsel és baltával, annak érdekében, hogy túlélje a vadont, a kard azonban a harcosok fegyvere volt, amivel más harcosok ellen küzdöttek. A Pusztaság és a Csontormok hatalmas vadonában nemigen akadtak harcosok. Csak négy-öt hold telt el, amióta Olin először kardot adott Drem kezébe, és elkezdte megtanítani a kardvívás alapjaira. Azóta Drem már ölt is vele. Szörnyűséges tudás, amit mélyen érzett a csontjaiban, fájó szomorúságként nehezedett rá. Gyűlölte a harcot, nem szívesen folyamodott erőszakhoz. De erőszakos időket éltek, és ahogy az apja mondta, jobb életben maradni, mint odaveszni.

Egy sóhaj kíséretében követte Cullent egy tágasabb térre. Keld a tűzgödörről felnézve figyelte őket.

– Lecsapó sólyom – mondta Cullen, és kardját két kézzel a feje fölé emelte.

Drem elővonta a saját pengéjét, a hüvelyt a hóba hajította. Hosszú, felfújt árnyékok nyújtóztak végig alóla a tisztáson.

Lecsapó sólyom, hallotta a fejében apja suttogó hangját.

Lenyalogatta a zsírt az ujjairól, érezte a főtt étel súlyát a hasában, ami némi melegséget csempészett a tagjaiba. Hosszan fújta ki a levegőt, igyekezett kiélvezni az érzést. Mellette Cullen cuppogott, Keld pedig egy csontot dobott Fennek. A kopó elkapta a levegőben, és szilánkokra roppantotta.

– El sem hiszem, hogy Sig nincs többé – suttogta Cullen a tűzbe bámulva. Drem látta, ahogy egy könnycsepp utat vág a harcos arcát ellepő koszban. – Amióta élek, halhatatlannak tűnt, ledönthetetlennek, mint Dun Seren kövei és rönkjei. Legenda volt már, mielőtt a dédapámhoz csatlakozva megalapították a Rendet. – Lehorgasztotta a fejét.

Keld morgott valamit az ölébe fektetett köszörűkő fölött. Öt-hat kést rakott ki maga elé, három baltát és a kardját.

– Szegény Sig! – kerepelte gyászosan Rab egy fölöttük meredező ágon.

– Lecsapom Gulla fejét, és mézsört fogok vedelni kiforralt koponyájából a halott félvérei és akolitusai egymásra hányt halmán állva – vicsorgott Cullen. Drem kezdett ráébredni, bármit érez is Cullen, azt sosem rejti véka alá.

– Rab kitépi Gulla másik szeme – károgott a varjú.

Cullen felnézett, és Rabra mosolygott.

– Hja, öcskös, Sig volt köztünk a legjobb – jegyezte meg Keld csendesen. – Mi több, a barátom volt, több alkalommal mentette meg a bőrömet, mint azt fel tudnám idézni. – Elhallgatott, és a tűzbe köpött. – Borzasztóan fog hiányozni. – Csend telepedett közéjük, csak a köszörűkövön csikorgó acél, a lángok ropogása, az ágak kaparászó-recsegő hangja töltötte meg. – Méltó bosszúd lesz, barátom – szólalt meg Keld ismét a tüzet figyelve. Kétség nem fért hozzá, hogy a vadász nem Cullenhez vagy Dremhez intézi a szavait.

– Sajnálom – suttogta Drem.

Keld és Cullen szótlanul bámultak rá.

– Hogy Dun Serenbe üzentem, és idehoztalak titeket Siggel. – A tenyerébe temette a fejét. – Bárcsak én haltam volna meg, és nem Sig! Bárcsak hallgattam volna az apámra, amikor azt mondta, ideje menekülnünk, bárcsak soha nem is láttam volna Frithát! Ha másképp döntök, apám még mindig élne. Sig is…

– Nem te gyilkoltad meg Olint és Siget – mordult fel Keld. – Az a szárnyas fattyú, Gulla volt, meg a csatlósai.

– De ha…

– Nem! – csattant fel Keld. – Minden könnyűnek tűnik, amikor visszanézel a csapáson, amin haladtál, bolondság ezen gyötrődni. – Felnézett az ölében heverő pengéről, a tekintetét Dremre szegezte. Volt valami vad, valami zabolázatlan a pillantásában. – Nincs okod bűnbánatra sem szégyenre, Drem. Gondolj arra, mi történne most, ha nem vagyunk szemtanúi annak a szörnyű szertartásnak múlt éjjel?

Drem elfintorodott, ahogy maga elé idézte.

– Gulla akkor is átváltozott volna. A feltámadott, ahogy Fritha nevezte.

– De nem kellene fél napot azzal tölteniük, hogy eltemetik vagy elégetik a halottaikat. Erre mérget vehetsz – felelte Cullen.

– Cullen és Keld hatalmas harcos – mormogta Rab. – És Drem – tette hozzá a varjú Drem felé biccentve.

Ez a varjú most igyekszik nem a lelkembe tiporni?

– Ja, az is igaz – folytatta Keld elgondolkodva –, hogy Gulla az akolitusai közül nem egyet magához hasonló borzadállyá tett. Ez is része a Kadoshim-terveknek, a hosszú háborúnak. Hadd kérdezzelek meg újra, Drem! Mi történne most?

– Tovább növelné a seregét – felelte Drem. – Sig azt mondta, nincs elég Kadoshim, hogy diadalt arassanak a Ben-Elimmel vívott háborúban, nagyobb erőre, több harcosra van szükségük.

– Így van – mondta Keld. – És az akolitusok száma nem lesz elég. Kísérleteket végeztek ott, a bányánál, a fekete mágiát felhasználva hozták létre azokat a félig állati fenevadakat, meg most ezeket az új lényeket, a feltámadottakat. Amint Gulla megszerzi, amire szüksége van, ragályként szállja meg a Kitaszított Földeket.

Drem megrázta a fejét. Az énje egy része tisztában volt ezzel, de a csata őrülete, a Sig elvesztése fölötti gyász, az utána következő menekülés miatti kimerültség nem engedte meg, hogy a gondolat teljesen leülepedjen benne. Most már kezdett értelmet nyerni.

– Nélküled most semmit sem tudnánk erről – mondta Cullen, és megszorította Drem vállát.

– Ja. Hosszú ideje vadásztunk már Gullára, a Kadoshim főparancsnokára, Asroth jobbkezére, te pedig elvezettél minket hozzá. Esélyt adtál az emberiségnek – vigasztalta Keld. – Na persze, még elkaphatnak minket, és kiteríthetnek a hóra elvérezni, vagy azok a fenevadak fogják a csontjainkon fenni a fogukat, amíg kiszívják belőlük a velőt, bár néhányat magammal viszek, mielőtt ez megtörténne. – Kedveskedve lapogatta meg a baltáját, az arcán eszelős vigyor terült el. – De most legalább esélyünk van, és ezt neked köszönhetjük. Olin büszke volna rád.

Drem mellkasában meleg áradt szét, bár a hátterében ott volt a bánat, ami most már apja minden emlékét elkísérte.

– Bár arra nem lenne különösebben büszke – tette hozzá Keld, és a fejével Drem seaxa felé intett.

– Mire? – kérdezte Drem, és kezét az övéről lógó, csontnyelű késre tette.

– Ó, magasságos Elyon! – sóhajtott Cullen.

– Ki tudod egyáltalán venni a tokjából? – kérdezte Keld.

Drem megpróbálta. Beszorult. Közelebbről is szemügyre vette. Feketére alvadt vér vastag foltját látta meg a hüvelyen, ott, ahol a csont találkozik a bőrrel. Megrángatta, majd kiszabadította a seaxot. Méretes kés volt, inkább rövidkard, olyan hosszú, mint az alkarja. A pengéje vastag, íve elkeskenyedő csúcsban ért véget.

– Áh! – Keld ajka undorodó ívbe csavarodott. – Dun Serenben ezért tízéjnyi időt a latrinákban kellene töltened.

Drem szégyentől izzó arccal látott neki tisztára dörzsölni a pengét, amihez olajat és egy habkövet vett elő az övén lógó erszényből. A pengén új csorbák estek, a bánya melletti csata tanúi. Az acél gödreiben vér ülepedett meg. Drem erősen dörzsölte a habkővel, amíg meg nem szabadult a foltoktól.

– Megnézhetem? – kérdezte mellette Cullen.

Drem odanyújtotta a seaxot. A nyelet simára koptatta, tökéletesen illeszkedett a tenyerébe.

Cullen megkereste a fegyver súlypontját, felmérte a súlyát, majd megpörgette a tűz vörös fényénél. Azután közelebbről megszemlélte a pengét. Keld is közelebb hajolt mögötte. Cullen a vadásznak adta a kést.

– Olin kovácsolta? – kérdezte Keld.

– Igen, ő – felelte Drem. Felidézte apját Kergard kovácsműhelyében, a Pusztaságban töltött első telük idején. Négy tél múlt el azóta.

Keld végighúzta hüvelykujját a penge élén, vér serkent alatta. Hagyta, hogy pár csepp a lapjára essen és beledörzsölte.

– Nochtann – szólalt meg. A penge acélja mintha megvillant, megremegett volna.

Drem pislogott. Vésett rúnák sora kelt életre a penge hosszában. Kimeredt tekintettel hajolt előre.

– Ezek meg honnan kerültek ide? – motyogta.

– Mindig is itt voltak – mosolygott Cullen.

– Így van, öcskös – tette hozzá Keld is. – Olin véste őket bele, amikor elkészítette.

– Hogyan? Miért nem láttam őket soha?

– Dun Serenben nem csak kardforgatást tanulunk – felelte Keld egy kacsintás kíséretében.

– Rám még nem került sor – jegyezte meg komoran Cullen.

Drem megrázta a fejét. Elég sok dologgal kellett megbarátkoznia az elmúlt holdak során, legelsősorban a ténnyel, hogy az apja egészen más volt, mint amilyennek ő ismerte. Még mindig fájt, amiért Olin annyi mindent eltitkolt előle, de tudta, hogy az ő biztonsága érdekében tette. Akkor láthatta csak Olin rejtélyes múltjának mélységeit, amikor segített neki elkészíteni a csillagkő kardot: rúnákat vésett a frissen kovácsolt pengébe, varázsigéket olvasott rá. Dremet ez alaposan letaglózta.

– Ismerem a betűket, de ezt nem tudom elolvasni – mondta Drem. – Nem értem. Milyen nyelven van? Mi áll itt?

– Az elsők nyelve – felelte Keld –, óriások és emberek egyaránt beszélik, de most az óriások nyelvének nevezik. A szöveg dilis cosantoir. Hithű védelmező.

Apám egész élete során megpróbált megvédeni. És még most is, a síron túl itt lebeg védelmező keze.

Mintha fátyol telepedett volna a szemére, és egy pillanatra szinte úgy érezte, apja is ott ül mellette a tábortűznél.

– Nem egyszerű szavak ezek – folytatta Keld. – Ez a penge sosem törik el, és lefogadom, hogy élezni se kellett sokszor. – Visszaadta Dremnek a seaxot.

– Most, hogy mondod, tényleg nem – felelt Drem. Ámulattal nézegette a fegyvert, a rúnák a szeme láttára halványultak és tűntek el. Párszor végighúzta köszörűkövét az élen, de ennél többre nem volt szükség, aztán nekiállt letisztítani az alvadt vért a hüvelyről. Ezt követően a baltáját vette kezelésbe. Keld és Cullen szavai – és az apja körül forgó gondolatai – kissé enyhítettek az aznapi út során rátelepedő gyötrelmen.

Bajtársias csendben folytatódott az este. Pöröly, a tagbaszakadt medve leült, majd elterült. Néhány szívdobbanásnyi idő múlva úgy horkolt, mintha lavina dübörögne a Csontormokon.

– Mennyi idő múlva érünk Dun Serenbe? – kérdezte Drem.

Keld végigsimított frissen borotvált fején. Cullennel együtt így sikerült beszivárogniuk az akolitusok sorai közé a csillagkő bányánál.

– Két tízéjbe tartott, mire ideértünk – motyogta –, de visszafelé tovább fog tartani az út, ha az erdőben és a Csontormokban próbálunk meg elrejtőzni azok elől, akik a nyomainkat kutatják.

A Kadoshim és a fenevad szörnyetegek gondolatára reszketés futott végig Dremen. Az előző éjszaka vívott csata most álomszerűnek tűnt, egyes mozzanatai elmosódottak, túlvilágiak voltak, mások túl élénkek és elevenek. A fejét rázva hessegette el a gondolatokat, a nyaka felé nyúlt, a szíve dobverését kutatta, ami mindig megnyugtatta.

– Vissza kell jutnunk, bármibe kerüljön is – folytatta a vadász. – Byrne főparancsnoknak hallania kell mindazt, ami történt. Tudnia kell Gulláról, a feltámadottakról, a fenevadakról, a csillagkő kardról.

– Ja – bólogatott Cullen. – És hallania kell Gunilról is.

– Gunil? – kérdezte Drem.

– Igen – morogta Keld. – A Gulla oldalán harcoló óriás. Egykoron ő is a Rend tagja volt. Varan, a Jötün klán óriás urának fivére. Varant tizenhat nyárral ezelőtt megölték, és eddig úgy hittük, Gunilt is levágták. – Keld egy pillanatra a gondolataiba merülve elhallgatott. – Gunil és Sig… közel álltak egymáshoz.

És Sig vele harcolt a bányánál. Bizonyára megviselte. Drem érezte a harag hűvös szikráját a zsigereiben – újabb gaztett, amit jóvá kell tenni. Felrótta Gunil nevét is azoké mellé, akiknek felelniük kell a tetteikért.

– Miért harcol Gulla mellett? – kérdezte.

Keld vállat vont.

– Mindig is… tartózkodó volt, titokzatos. De sosem gondoltam volna, hogy áruló. – A fogát csikorgatva lapogatta baltáját. – Ezért magyarázattal tartozik a baltámnak.

– El kell jutnunk Dun Serenbe – mondta Drem. – Nem bukhatunk el.

– Ja – bólintott Keld. – Ugyanez járt a fejemben. Rab, azt szeretném, ha elindulnál Dun Serenbe. Mondd el Byrne-nek, mi történt, adj neki hírt Sigről, meg arról, amit láttunk. És mondd neki, hogy küldjön elénk néhány kardot. Valószínűleg minden segítségre szükségünk lesz.

– Rab nem mehet! – rikácsolt a varjú rémültnek tűnő hangon. – Rab titek figyel. Rab titek őriz.

– És kiváló munkát végzel – szólalt meg Cullen is. – De sokkal fontosabb, hogy Byrne megtudja, mi történik.

– Rab tudja – ingatta a madár fel-alá a fejét. – De Rab nem akar itthagyni barátok.

– Gyere majd vissza, miután beszéltél Byrne-nel! – felelte Cullen. – Vezesd hozzánk azokat, akiket segítségül küld!

– Igen, Rab megy, hoz segítség – károgta a varjú. A hangja mintha némileg megenyhült volna.

– Remek – jegyezte meg Keld. – Reggel indulj, amint felkelt a nap!

Dremet a puhán az arcára hulló hópelyhek ébresztették. Felült, lelökte magáról az egyik vaskos köpenyt, amelyet a tanyán tett el, amikor rövid időre megálltak. Lassan pirkadt, a sötét kezdett szürkévé fakulni. Pörölyt nem látta, Keld fekhelye üres volt, a vadásznak se híre, se hamva, csak Cullen horkolt összekuporodva egy medvebőr takaró alatt. Rab a vörös hajú harcos mellett gubbasztott, a fejét az egyik szárnya alá dugta. Amikor Drem felállt, és kinyújtózott – apró fájdalmak tengere követelt magának figyelmet –, a varjú kidugta a fejét, és élénk, okos tekintetével végigmérte Dremet.

– Rab emlékszik Olin – szólalt meg a madár. – Olin kedves Rab.

Drem pislogva hallgatta, különösnek találta a gondolatot, hogy az apja egy madárral beszélget.

Bár, miért is lenne az, azok után, amit megtudtam róla…

– Velem is kedves volt – felelte.

Keld bukkant ki a fák közül, ordas-kopója elmosódott árnyék a fák sűrűjében.

– Üldözőknek semmi nyoma, a szagukat sem érezni. Azért nem ártana nekivágnunk. – Keld megbökte csizmájával Cullent, és csettintett párat a nyelvével. – Kapóra jön a legény, amikor a hátadat kell védeni az adok-kapokban, de képes lenne végighorkolni a világ végét is.

– Már rég ébren vagyok – hallatszott Cullen hangja tompán a takaró alól. – Csak a szememet pihentetem.

– Rab, ideje elindulnod Dun Serenbe, most.

– Rab megy, keres előbb, biztos lenni, hogy a barátok nem fenyegeti Kadoshim-veszély.

– Jól van, eridj hát!

Míg a varjú felszállt a fák koronája fölé, tábort bontottak, felnyergeltek, és már készen álltak az indulásra, amikor a fehér madár visszatért.

– Rab semmit nem lát hátul – károgta.

– Jó – felelte Keld. – Indulj akkor! – A mögöttük meredező fák felé nézett, beleszívott a levegőbe. – És gyorsan repülj!

Cullen felült, és odadobott valamit a varjúnak – az előző esti étel félretett maradéka volt. Amaz egyetlen mozdulattal a csőrébe kapta.

– Ég áldjon, Rab jó barát! – recsegte a varjú, majd csapdosva a levegőbe emelkedett, köröket róva szállt egyre feljebb, majd eltűnt az ágak hálójában, mögötte hófehéren ragyogott az ég.

– Mi is elindulhatnánk – mondta Keld.

Drem dobogott a lábával, összedörzsölte kesztyűbe bújtatott kezét, majd felmászott a nyergébe. A három férfi a lószerszám csörrenő zaja mellett vágott neki az útnak a hóban.

MÁSODIK FEJEZET
RIV

Erős szárnycsapásokkal suhant át az égbolton, a szél könnyeket tépett ki a szeméből, mellkasában szétáradt a repülés boldogsága. Átszelte egy felhő peremét, kurjongatva került ki egy csapat vadludat.

Idefenn szabad vagyok, távol a világtól és annak zűrzavarától. Itt minden olyan egyszerű és tiszta. Eszébe jutott valami, majd szorosan a testéhez zárta a szárnyait, és hirtelen hurkokban zuhant, el a felhőktől, a nap sápadt ragyogásától, lefelé, a végtelen zöld vászon irányába. Visszarepült a végtelenbe nyúló Forn-erdő zöldje alatt megbúvó dombság irányába, üdvözlésére ősöreg fák ágaskodtak a magasba. Kissé közelebb érve megpillantott egy rést a fák között. Fokozatosan láthatóvá vált az út, apró alakok közeledtek rajta lóháton.

Éles szemével egy tucat lovast számolt össze, ott volt köztük barátja, Jost jól megkülönböztethető alakja, magas volt, vékony, lóháton nem a legelőnyösebb látvány.

Úgy fest, mintha egy zsák zabot kötöttek volna a nyeregre. Riv elvigyorodott.

Megpillantott egy másik lovast is, jóval a többiek előtt vágtatott, legalább egy mérőföldnyire. Riv vigyora még szélesebb lett.

Bleda.

Felé repült, egyre lejjebb és lejjebb ereszkedve, amíg nem súrolta az utat, versenyre kelve a saját árnyékával. A Forn fái mindkét oldalon a magasba nyúltak. Bleda felé kiáltott, de a szavait elnyelte a szél bömbölése. A szárnyát elfordítva lassulni kezdett, aztán megfordult, és elmerült az erdő pereme mögött, körülötte azonnal árnyakba merült a világ. Tekeregve-kanyarogva szelte az íveket a csupasz, téli ágak között, a hátán sajogva tiltakoztak az izmok, ahogy egyre többet követelt újsütetű szárnyaitól, az ágak éles karcolásaira erős fájdalom hasított a vállába. Egy gally az arcát szántotta végig. Nem törődött vele, elmerült a szíve dobogásában, majd az ágak és a levelek forgatagában, nevetve tört elő az úton, közvetlenül Bleda orra előtt.

A fiú szakavatott lovasként megzabolázta a lovat, a térde megmozdult, rászorult a ló oldalára, megfékezte a vágtát, mindezt úgy, mintha napközép előtt mindennap tucatnyi alkalommal gyakorolná, de bár Riv nem hallotta a szavakat, látta a szájáról záporozó szitkokat, amitől csak még hangosabban kezdett kacagni.

Bleda felett lebegett vigyorogva, amíg amaz fintorogva nézett fel rá, csatakos lova hatalmas páracsomókat lehelt a hideg levegőbe.

– Nem szabadna ilyen messzire kirepülnöd, nem biztonságos – mondta Bleda.

– Akkor nyargalj gyorsabban! – felelte Riv hervadni nem akaró vigyorral.

– Huh! – horkantott Bleda, és a nyergében előredőlve meglapogatta a hátasa vállát. – Gyors ez a kanca, de nem egy szélvész.

– Velem ellentétben.

– Te tényleg olyan gyors vagy, mint a szélvész – értett egyet Bleda, majd elmosolyodott, általában közömbös arca megadta magát Riv széles vigyora hatására. – Milyen érzés ilyen sebesen repülni? A vágta szabaddá teszi a szívemet, de így repülni, ahogy te tudsz… – irigykedve rázta a fejét.

– Lenyűgöző – bólogatott Riv, a szárnyát meglendítette, ahogy ereszkedni kezdett, a lába puhán ért földet.

– Már sokkal jobban megy – jegyezte meg Bleda. – Emlékszem az első alkalomra, kis híján eltörted a térdedet. – Felnevetett az emlék hatására, még a nyeregben is megingott.

Fájt, amikor Riv visszatért az első repülésből, teljesen magán kívül volt az élménytől, és rosszul ítélte meg a földet érés sebességét: a tagjai összegabalyodtak, ahogy földet ért, fájdalom döfött élesen a lábába. Tény, nagyon sok mindennel kellett dűlőre jutnia nagyon rövid idő alatt. Egész életében mást sem akart, mint harcossá válni, csatlakozni Drassil elit harcosaihoz, a Fehér Szárnyakhoz, szolgálni a Ben-Elimet és szent ügyüket. A szárnyak megjelenésével minden megváltozott. Ott volt nem utolsósorban a tény, hogy minden jel szerint félvér, ami azt jelenti, halálos ítélet fenyegeti. De mindez semmit sem vett el a repülés öröméből.

– Átérzem a boldogságodat és a szabadságot is – mondta Bleda kiegyenesedve, és kitörölt egy örömkönnyet a szeméből. – De akkor is a közelben kellene maradnod. Nem csak neked vannak szárnyaid a Kitaszított Földeken. És ellenségeid is vannak.

– Igaz. – Felidézte Kol sebhelyes, vonzó arcát, szorosan összekötött, szőke haját, a hátán magasba ívelő szárnyakat, ahogy levágja Israfilt, a Ben-Elim lordprotektorát. Majd pengéjét Riv anyja felé fordítja, amíg az őt próbálja megvédeni. Riv még mindig látta maga előtt az anyja élettelen, üveges, üres tekintetét, fájdalom hasított a mellkasába, ahogy az emlékkép végigkúszott rajta.

Esküszöm, a fejét fogom venni.

– Még ha repülés közben a közelben is maradnék, mit tehetnél, ha megtámadna a Ben-Elim a levegőben? – kérdezte vállat vonva.

Bleda megpaskolta a nyergében, bőrtokban pihenő visszacsapó íjat, az ujjbegyeit végighúzta az íj mellett rögzített tegezből kiálló nyilak tollain.

– Elég sok mindent – felelte. Büszkeségnek, hencegésnek nyoma sem volt a hangjában, egyszerűen csak megállapított egy igazságot.

Riv látta már harcolni, nem kételkedett benne.

– Akkor nem fogok messzebb repülni – mondta végül szemérmes mosollyal, aprót biccentve. – De addig is, megéheztem, úgyhogy együnk valamit, amíg a többiekre várunk.

– Itt voltak, közvetlenül mögöttem – felelte Bleda, és a homlokát ráncolva, a nyergében hátracsavarodva nézett végig a dombok között kígyózó úton.

– Több mint egy mérőfölddel jártál előttük – horkantott Riv. – Egy ideig még eltart, mire ideérnek. – Megfogta Bleda lovának kantárát, és egy fűvel benőtt foltra vezette őket az út szélén, ahová a föléjük tornyosuló fák árnyékot vetettek. Alattuk dúsan nőtt a lila hanga és a kakukkfű. Végigtúrták Bleda nyeregtáskáit, majd leültek egy egész kenyérrel, egy karika sajttal és egy hideg forrásvízzel teli tömlővel. Bizalmas csend ereszkedett rájuk, Riv húzott egy hosszú kortyot a vízből, és Bledát nézte, ahogy eszik.

Letört egy kis darab kenyeret, letette oldalra, elővett egy kis evőkést az övéről, levágott egy szelet sajtot, gondosan elhelyezte a kenyéren, majd jól látható élvezettel elfogyasztotta. Riv elmosolyodott. Nem is olyan régen még rideg szívű, fagyos arcú embernek gondolta Bledát, aki sötét bőre és mandulavágású szeme miatt szinte nem is embernek tűnt, hanem egy másik faj képviselőjének. De most alig vett észre ebből valamit, csak azt, hogy milyen kellemes látványt nyújtott.

– Mi az? – kérdezte Bleda, amikor megérezte magán Riv tekintetét.

– Úgy látom, élvezed. – Riv megremegett, tollakat suhogtatva vonta maga köré a szárnyait.

Nem csak egy dologra jók ezek a szárnyak, gondolta, bár meg kell őket szokni. Áthelyezte a testsúlyát, és kiszabadította az egyik szárnyvéget, ami elakadt hátul a derekánál.

– Ha egyszer finom – felelte Bleda. – Tessék, kóstold meg! – Ismét végrehajtotta a szertartást, majd Rivnek nyújtotta a falatot.

– Hmm – volt Riv felelete, ahogy a sajt és a kenyér elmorzsolódott a szájában. Hátradőlt, az egyik szárnyát elmozdította, és a könyökét letámasztotta egy köteg lilán virágzó kakukkfűre. Lenge, földes illat ért fel hozzá.

– Régebben utáltam az erdőt – mondta körbetekintve Bleda. – Jobban nem is különbözhet az otthonomtól, a fű tengerétől. Úgy éreztem, mintha megfojtana. – A fákról Rivre nézett. – Most már kezd tetszeni.

– Annyira más vagy itt. Más, mint amikor Drassilban éltél.

– A fagyos ábrázatra gondolsz? – kérdezte Bleda.

– Ja. Többek között.

Bleda egy kis ideig csendesen nézte, majd mély levegőt vett.

– A klánom tagjai még beszélni sem tudnak, amikor megtanítják nekik, hogyan rejtsék el az érzelmeiket – mondta. – De valójában nem ilyenek vagyunk. A kőmerev arcot az ellenségeinknek tartogatjuk. Nem, ez így nem egészen pontos. Mindenkinek, aki nem rokon, akiben nem bízhatunk meg teljesen. Megtanultuk, hogy ezt – itt a szívére tette az egyik kezét – védelmezzük, megtanultuk, hogy erősnek kell tűnnünk, gyengeségnek nem szabad jelét mutatnunk. De a Sirak sokkal több a fagyos ábrázatnál.

– Most már értem – felelte Riv.

– Tele vagyunk szenvedéllyel – folytatta –, és a véreim társaságában rengeteget nevettem, amíg… – Elhalkult, tekintete a távolba révedt. Riv tudta, mi jár a fejében. Az a borzalmas nap, amikor lemészárolták a fivérét és a nővérét, a Ben-Elim pedig elragadta a klánjától, hogy a gyámságuk alá vegyék, biztosítékul, hogy a klán ne akarjon fellázadni.

Bleda hosszú, reszketeg levegőt vett, és Rivre visszanézve megrázta a fejét.

– Igen sok időt töltöttem Drassilban, ahol mindig is idegennek éreztem magam. De nézz meg most, semmi nem tudja levakarni a mosolyt az arcomról – folytatta. – A történtek ellenére sem. – Rokonszenvvel nézett Rivre. – A klánom tagjai mosolyognak és nevetnek, sírnak és harcolnak azok mellett, akikben bízhatnak. – Elgondolkodva tartott szünetet. – De ennek nem lehet mindenki részese, ezt a megtiszteltetést csak bizalommal lehet kiérdemelni.

– Régebben bosszantottál – ismerte be jámboran mosolyogva Riv. – Azzal, ahogy látszólag minden zavart, minden felzaklatott. Ez sem természetes.

Nevetni kezdtek mindketten, őszintén, elevenen.

– Köszönöm – mondta Riv, majd gondolkodás nélkül letépett egy lila virágot, és Bleda felé hajította.

– Mit?

– Hogy megmentetted az életem. Drassilban.

Bleda tekintete elkomorult.

– A barátom vagy – felelte ünnepélyesen. – És… – Így ültek egy hosszúra nyúló pillanatig. Riv érezte, hogy Bleda valami mást is hozzá szeretne tenni. A világ elhomályosodott, kifakult körülötte, Bleda arcára zsugorodott, sötét szeme ragyogására, ajka vonalára. Egy időtlen pillanatig ellenállhatatlan késztetést érzett, hogy odahajoljon, és megcsókolja. A gondolatot a döbbenet késszúrása követte, félelemmel vegyes izgalom bizsergése.

Varjak károgtak, egy kisebb raj rekedtes robbanással tört elő a Riv és Bleda fölött imbolygó ágak közül.

– Hamarosan megérkeznek – mondta Riv, mire Bleda bólintott. Majd: – És? – ösztökélte. Szerette volna megtudni, mit akart mondani neki.

– És… – Az arckifejezése megváltozott, a szája körüli izmok ellazultak, a szeme sarkába ráncok gyűltek. – A világ nélküled sokkal sötétebb hely volna, Riven ap Lorin – mondta, a teljes nevét most használta először. – És határozottan unalmasabb. – Megfogta a kakukkfű virágát, és a hüvelykujja és a mutatóujja közt pörgetve szemügyre vette. – Au – jajdult fel, majd elmosolyodott. – Pont olyan, mint te. Szúrós.

A paták zaja egyre hangosabb lett, majd előbukkantak a többiek. Egy tucat lovas ért közelebb, majd állt meg mellettük. Elöl két fiatalember érkezett, rövidre nyírt hajuk, a fekete mellvértjüket díszítő, kidomborodó fehér szárnyak alapján a Fehér Szárnyak tagjai voltak – és Riv barátai. A magas, vékony Jost fel-alá ingott a nyeregben, mellette a bikaszerű Vald érkezett, széles, izmos alakja annyira eltért barátjáétól, mint egy szelindeké egy kopóétól.

Riv a szeme sarkából látta, ahogy Bleda óvatosan elteszi a tőle kapott virágot a köpenye egyik zsebébe.

A tizenkét lovas közül tízen Bleda őrségének a tagjai voltak a Sirak-klánból, a messzi Arconából, akik esküvel fogadták, hogy az életük árán is megvédik az ifjú herceget. Megjelenésükben nem sokban különböztek Bledától, a bőrük sötét volt, szőrmével szegett deelt viseltek, és bő nadrágot, amit bokától térdig szalagokkal kötöttek át. Nyergeikről a Bledáéhoz hasonló, visszacsapó íjak lógtak, a hátukra rövid, ívelt kardot rögzítettek. Míg Bleda fekete haja hosszú volt és zabolátlan, az ő fejük egyetlen, vastagon fonott varkocs kivételével teljesen csupasz volt. Bleda még nemrégiben is rövidre nyírta a haját, akárcsak Riv, hogy hasonlítson a Fehér Szárnyak, Drassil elit harcosainak megjelenéséhez. Riv végigsimított saját, világos színű haján. Megnőtt, amióta összeesett a gyakorlótéren, amikor elkezdtek kinőni a szárnyai, és most már majdnem olyan hosszú volt, mint Bledáé. Ahogy ezen mélázott, meglepetten döbbent rá, hogy nem érez semmilyen vágyat vagy késztetést arra, hogy visszavágja a Fehér Szárnyak egységes stílusának megfelelően.

A Ben-Elim többé nem parancsol nekem.

– Végre… Elyonnak hála – mondta Vald.

– Ja – helyeselt Jost készségesen. Felágaskodott a kengyelben, és a fenekét masszírozva felnyögött. – Áhh, de úgy érzem magam, mintha Félszemű Balur kiklopfolta volna a faromat a kalapácsával. Miért kellett ilyen piszok messzire repülni?

Riv egy vigyorral válaszolt.

A Sirak lovasok egyike Riv és Bleda mellé ügetett. Idősebb, ősz hajú férfi volt, úgy festett, mint egy villámcsapta fa, sötét bőrét mély ráncok szántották. Ellac, Bleda díszőrségének vezetője. A kantárt rátekerte a bőrkesztyűre, ami a csuklójára volt erősítve, jobb kezét réges-rég, egy csatában vesztette el. Rosszallón nézett le rájuk.

Riv érezte, ahogy lehervad a mosolya, az öregben volt valami félelmet keltő. Bledára pislantva látta, hogy ő is felvette újra a fagyos ábrázatát.

– Nem szabadna ennyire messze repülnöd a területünkről – mondta Rivnek szenvtelen hangon, mintha csak a megkérdőjelezhetetlen igazságot jelentené ki.

– Épp az imént mondtam neki ugyanezt – felelte Bleda.

Köszi szépen, gondolta Riv.

– És neked sem szabadna ilyen messze ellovagolnod előlünk – fordította Ellac merev tekintetét Bledára.

– Épp az imént mondtam Bledának ugyanezt – jegyezte meg Riv.

Azt add, amit mástól kapsz, idézte magában Elyon Tanának szavait.

Bleda szája megrezzent.

– Nem szabadna fittyet hánynod a saját véreidre – mondta Ellac Bledának rezzenéstelen tekintettel. Bleda arcáról úgy tűnt el minden jókedv nyoma, mintha soha ott se lett volna. Lehajtotta a fejét.

– Engem illet minden felelősség – mondta Riv, egyetlen szárnycsapással könnyedén talpra segítette magát.

– Nem kizárólag – válaszolta Ellac. Mélyet szippantott a levegőből. – Több mint egy tízéj telt el, amióta felébredtél, és már közel egy hold, amióta Kol levágta Israfilt. A világ átalakulóban van, és mi még mindig itt vagyunk. – A körülöttük elterülő, zajtalan erdőre nézett. Ágak susogtak a hideg szélben, varjak károgtak a Forn árnyas mélyéről. – Amikor felébredtél, azt mondtad, helyre fogjuk tenni a dolgokat.

– Így van – mondta Riv. Felidézte azt a pillanatot, a mindent elsöprő haragot, amit az anyja halála, Kol gyilkos forradalma miatt érzett. – Helyre fogjuk.

– Mikor? – kérdezte Ellac nyersen. – Hogyan?

– Hamarosan – vicsorgott Riv, és a levegőbe lendült, szárnya nagy erővel vert, a szele megingatta Ellacot a nyergében. Sebesen, szoros körforgásban felszállt a magasba.

– Ne! Már megint… – hallotta Jost nyögését.

– Vissza Fia kunyhójához – kiáltotta le nekik, és ahogy nekiiramodott a tágas égboltnak, érezte a vállára nehezedő terhet.

– Helyre fogom tenni a dolgokat – acsarogta a madarak és a felhők felé.

Bár tudnám, hogyan!

Felbukkant előtte Fia kunyhója. A kunkorodó füstcsík már jóval azelőtt megmutatta Rivnek az utat, mintsem meglátta volna a ritkásabban növő fák foltját, ahol az egykori erdészlak állt. Nem volt túl kellemes a repülés, Ellac szurkálódásának hatására nekiállt a jövőn és a múlton töprengeni. Számtalan kérdés kavargott a fejében, és lehetetlen volt választ találni bármelyikre is.

Ki az apám?

Az anyja és a nővére mindig azt mondták, hogy az apját Lorinnak hívták, a Fehér Szárnyak egyik harcosa volt, és Dalmae százában szolgált. Meghalt egy délen vívott hadjárat egyik csatájában, mielőtt még Riv megszületett volna.

De ez nyilvánvalóan hazugság. Az apám egy Ben-Elim. Anyám hazudott nekem.

Düh buzogott fel benne erre a gondolatra, egyszerre táplálta fájdalom, csalódottság és szégyenérzet. Csalódott volt, amiért nem kérdezhette meg az anyjától az igazat, és szégyellte magát, mert ilyen haragot érzett az anyja iránt, aki őt védelmezve vesztette életét.

De hazudott nekem.

Aphra tudta? Talán, hiszen nem volt már kiscsikó, amikor megszülettem, tizenhét nyarat élt meg, és ekkor már maga is a Fehér Szárnyak tagja. Ő is hazudott nekem egész életemen át?

Elhessegette a gondolatot. Egész életében bálványozta a nővérét, tiszteletet érzett iránta, ő volt minden, amire Riv valaha is vágyakozott: harcos volt, vezető, bölcs, akit minden alárendeltje tisztelt és szeretett.

Aphra, nővérem, most merre vagy? Harcba szálltál Kol ellen? Egy tömlöcben penészedsz, vagy tán karóra tűzték a fejed? Szükséged lehet rám?

Amikor ereszkedni kezdett, a válla fölött hátrapillantva látta, ahogy Bleda és a többiek szorosan a nyomában vágtatnak.

Száraz levelek és erdei alom forgatagában ért földet. Szótlanul állt, miközben a levelek lehullottak körülötte.

Repkénnyel félig benőtt, rönkökből emelt kunyhó állt előtte, körülötte apró, kőből épített halmok sorakoztak, a hozzá hasonlók, az elmúlt száz nyár során Kol és a hozzá hűséges Ben-Elim nemzette számtalan félvér sírhelyei. A halál által elhallgatott, szörnyűséges titok.

Gyilkosság, nem halál.

És velem is ugyanennek kellett volna történnie. Anya bizonyára titokban tartotta valahogy a születésemet, különben engem is kivégeztek volna, hogy utána eltemessenek itt, a többi csöppség között.

Amikor Riv először megpillantotta az apró sírhalmokat, azt gondolta, mind természetes halállal, szülés során távozott. Fia viszont felvilágosította: a Ben-Elim ragaszkodott hozzá, hogy az utódaikat hagyják magukra, meghalni, így legyenek a mocskos kis titkaik a kövekből emelt halmok alá rejtve.

A harag vörös foltjai táncoltak a szeme előtt az eset igazságtalansága miatt. Egy mély levegővétellel sikerült úrrá lennie az indulatain. Javarészt.

Fia kisétált a fakunyhó tornácára, és üdvözlésre emelte a kezét. Magas volt, világos hajú, ugyancsak a Fehér Szárnyak tagja, avatott fegyverforgató, szívós, mint a cserzett bőr. Helyettesként szolgált Riv nővére, Aphra alatt. Egy csecsemőt szorított a mellkasához, egy kisfiút – Fia miatta volt itt, miatta hagyta hátra a Fehér Szárnyakat, és rejtőzött el itt, a Forn-erdő vad szövevényében.

Mert a baba a karjában félvér, akárcsak én, és Fia az életet választotta a számára a halál és egy hideg kősír helyett.

Riv körbenézett, megszemlélte a kunyhót és a moha fedte sírokat.

Hányan jöhettek ide Kol parancsára, hogy megöljék a magot, amit ő vagy a bajtársai hintettek el ki tudja, hány nő szíve alatt? Fia csak egy a sok közül. A gyermekének mostanra a földben lenne a helye, egy gödörben.

Fiára mosolygott, büszke volt bátorságára és erejére, amivel szembeszegült a Ben-Elimmel, ami nem kis feladat Drassil egyik Fehér Szárnyától. A Ben-Elimet bölcs és hatalmas lényeknek tartották, szinte istenekként, tisztelettel és áhítattal tekintettek rájuk. Nem is olyan rég Riv számára elképzelhetetlen, szörnyűséges bűnnek tűnt volna szembeszállni velük.

Most már egészen máshogy gondolom.

Paták dübörgését hallotta, ahogy Bleda a többiekkel beügetett a tisztásra.

– Ideje beszélni – mondta Riv Fiának, amíg a lovasok leszálltak.

– Nem maradhatunk itt örökké – jelentette ki Ellac.

Riv, Bleda, Fia, Jost, Vald és Ellac laza körben elhelyezett rönkökön ültek a kunyhó és a kőhalmok közt. Akik Bleda Sirak őrei közül nem a lovakkal foglalatoskodtak, az árnyak közé olvadva figyeltek most is, mint mindig.

– Itt biztonságban vagyunk – felelte Fia.

– Hogyan lehetsz biztos ebben? – kérdezte Ellac. – Ha te itt vagy, a Ben-Elim egészen biztosan tud erről a helyről.

– Már elmondtam korábban – harsant fel Fia türelmetlenül. – A Ben-Elimnek fogalma sincs erről a kunyhóról. Ahhoz túl magasan hordják az orrukat, hogy tudni akarjanak az itt történtek részleteiről, sőt, egyáltalán arról, hogy merre van az az itt. Csak annyit mondanak nekünk, hogy távozzunk Drassilból, mielőtt megmutatkoznának a várandósság jelei, és akkor térjünk vissza, amikor… – Az apró sírok felé pillantott.

– Akkor honnan tudtad, hogy ide kell jönnöd? – kérdezte Ellac.

– A Fehér Szárnyak titka. Azoké, akik…

– Ben-Elimmel hálnak – fejezte be helyette Ellac a mondatot.

Ezért mondta Aphra Bledának, hogy hozzon el ide, röppent át Riv fején a gondolat. Ez egy titkos hely, amiről csak ő tud, és még néhányan.

De mi van, ha Aphrát kivallatják… vagy megkínozzák?

– Igen – biccentett Fia kurtán.

– Huh! – mordult fel Ellac. – Mindegy, akkor sem maradhatunk itt örökké. – A tekintetét Rivre szegezte.

– Tudom… – motyogta Riv.

– A távollétünkben épp történelmet írnak, a világ változóban van.

Ami kétségtelenül nem lesz a világ javára.

– Azt mondtam, mindent jóvá fogok tenni – jelentette ki Riv. Komolyan is gondolta, a szavai egyre hangosabban csengtek a benne duzzadó haragtól.

– De ez mit jelentsen? – kérdezte Jost. – Mi volna a jó?

– És miután sikerült kitalálni, hogyan fogjuk megvalósítani? – tette hozzá Vald.

Ugyanezeket a kérdéseket teszem fel magamnak én is, naponta ezerszer.

– Nekem úgy tűnik, inkább azon kellene többet gondolkodni, miként fogjátok túlélni a következő holdat – mondta Ellac. Amikor Riv nem válaszolt, folytatta: – Öreg vagyok már, a hosszú szavak, a cirkalmas mondatok nincsenek hasznomra. Kimondom az igazat, úgy, ahogy én látom.

– Ez már feltűnt – mordult fel Riv. – Halljuk hát!

– Túl kevesen vagyunk ahhoz, hogy felvegyük a harcot a Ben-Elimmel. És azt hiszem, elég nehéz lesz új barátokat szerezni a Hithűek Földjének határain belül. Elyon Tana ugyanaz a tan, amely a ti életeteket is meghatározta, amely ezen határokon belül törvény, szörnyszülöttként tekint rád, akire nem vár más, mint a hóhér bárdja. Vagy tévedek?

Szörnyszülött. Rivet kirázta a hideg – részben a szégyentől, amiért nem is olyan rég készséggel követelte volna egy Ben-Elim- vagy Kadoshim-félvér kivégzését. Soha meg nem kérdőjelezte volna Elyon Tanát.

Most pedig, íme, én is egy vagyok a félvérek közül. Szörnyszülött volnék? Megérdemlem, hogy levágjanak, mint az ünnepi bikát? Szennyezett, romlott volna a vérem?

– Óvatosan, hé! – hörgött Vald, kezét a rövidkardja nyelére helyezte. – Akit szörnyszülöttnek neveztél, az a barátom.

– Féleszű vagy tán? – vágott vissza Ellac, és mereven Vald arcába bámult. – Nem én nevezem így. A ti Elyonotok könyve nevezi így. – Elhallgatott, Valdról Rivre emelte a tekintetét. – A szíve és az esze teszi az embert azzá, ami. – Egyik kezét a mellkasához, majd a homlokához érintette. – És a tettei. A döntései. Nem az számít, világos-e a bőre vagy sötét, van-e szárnya vagy nincs. Egy keze van vagy kettő. – Egy rándulásnyi mosoly fenyegette rezzenetlen arcát. Tetőtől talpig végigmérte Rivet. – Tetszenek ezek a szárnyak, lehet, még saját magamon is el tudnám őket képzelni.

Riv azon kapta magát, hogy kedveli a vén Ellacot.

– Igazad van – jegyezte meg Fia. – Rivet Elyion Tana nevezi szörnyszülöttnek, ahogy a fiamat is. – Ezzel a gyermekét még jobban a mellkasához szorította.

– Tehát ezer mérőföldnyi terület van tele olyanokkal, akik örömmel látnák a halálodat – folytatta Ellac.

– Valahogy így – ismerte el Riv.

– Elmehetnénk Arconába – vetette fel Ellac. – A Siraknál menedéket lelnél.

Riv Bledára nézett, a fiú bólintott.

Ez az ő ötlete. Biztosan beszélt róla Ellackal. Elvinnének magukkal a szülőföldjükre, és a klánjuk védelmébe kerülnék. Bizonyára tudják, hogy ez háborút eredményezne. Mindannyian ott voltunk, amikor a Ben-Elim serege leigázta a Sirak-klánt, a csizmájuk talpával tapostak rá Bleda népének nyakára. Rivet hirtelen megrohanták az érzelmek, amiért Bleda ennyi mindent kockára tenne érte, a barátságukért. Ellac pedig enged a kívánságának. Ilyen egy hűséges pajzshordozó.

– Micsoda, hogy háborút szítsunk a Ben-Elimmel? – horkant fel Riv. – Mindannyian emlékszünk, mi lett ennek a vége legutóbb.

– Tanultunk a múltból – felelte Ellac. – Legközelebb nem győznek le minket olyan könnyen.

Legközelebb. Tud valamit, amit én nem?

Riv hosszan szívta be a levegőt, amíg fontolóra vette következő szavait.

– Ezt nem tehetem… Nem akarom megtenni. Akár győzelemmel, akár vereséggel végződne a harc a Ben-Elimmel, sokan veszítenék el az életüket. Ne miattam haljanak meg. Nem szeretném ennek a terhét is a vállamra venni.

Mit tegyek? Egész életem során parancsokat követtem, mentem, ahová küldtek, szívből szerettem volna a Fehér Szárnyak közé kerülni, és engedelmeskedni Elyion Tana és a Ben-Elim utasításainak. Követni, fejet hajtani sokkal egyszerűbb, mint választani, eldönteni, mi volna helyes.

Mit tegyek?

Ahogy a lelkében felzubogott a tehetetlen düh, a legszívesebben üvöltött volna, de megelégedett a fogai csikorgatásával.

Milyen lehetőségeim vannak? Elmenekülni Arconába, vagy máshova, és rejtőzködni egy életen át? És mi lesz a barátaimmal, mi lesz Bledával, Valddal, Josttal? Meneküljenek ők is velem? Hagyjam, hogy így tegyenek? Nem ítélném vele őket egy életen át tartó, örök gyötrelemre? Menjek vissza Kolhoz, dobjam el minden büszkeségem, és esedezzek a bocsánatért a barátaim érdekében? Talán megváltozott, hiszen most már nem kell Israfil ítélkezésétől tartania.

Riv elméjét emlékképei töltötték meg. Látta az anyját, ahogy ott fekszik, Rivtől egy kéznyújtásnyira, a szájából vér szivárog, a szeme kifejezéstelen. Fölötte ott áll Kol, a kezében vörös pengével.

– Nem – sziszegte Riv vicsorogva, a dühe lángjai elégették a menekülés, rejtőzködés, bocsánatért esedezés minden gondolatát. – Nem fogok elfutni, nem fogok itt kushadva rejtőzködni, és Kol előtt sem fogok térden csúszni. Meggyilkolta az anyámat. – Az Elyon Tana és a Ben-Elim felé tanúsított engedelmesség hosszú nyarait semmivé foszlatta egyetlen tett. És hirtelen minden a helyére került, olyan tisztán látta a választ, mint ahogy az előtte felsorakozó barátait.

Kolnak pusztulnia kell.

– Kol egy fekély, amit ki kell metszeni. Megölöm, aztán meglátjuk, mi változott Israfil halálával. – A szárnya hullámot vert, ahogy felállt, mintha eltökélte volna, hogy ott és akkor neki is vág valóra váltani, amit mondott.

És van még egy okom arra, hogy visszamenjek Drassilba. Meg kell találnom Aphrát, meg kell mentenem, ha még él, és ha még módomban áll.

És meg kell kérdeznem, tudja-e, ki az apám.

Végignézett körülötte ülő barátain.

– Senkitől sem kérem, hogy csatlakozzon. Ne tegyétek. Kizárólag egy halálért akarok felelős lenni, az pedig Kolé.

Jost és Vald összenéztek. Riv látta kiülni az arcukra, ami a fejükben jár: a barátság, az egymással ütköző hűségeskük kötelékeit, ahogy más-más irányba rángatják őket.

Az egész életük során a Fehér Szárnyakról álmodoztak, akárcsak én. Egy holddal ezelőtt még elképzelhetetlen lett volna egy Ben-Elim harcos megtámadásának gondolata, hát még nyíltan az egyikük elleni gyilkosságról beszélni. És nekik sokkal kevesebb vesztenivalójuk van, mint nekem. Nincsenek szárnyaik, nem lesznek leköpve és kivégezve, amiért szörnyszülöttek.

Pillantása Bledára siklott, aki a földön ülve meredt maga elé.

A Ben-Elim gyámsága alatt áll, a klánja engedelmességének biztosítékaként. Lehet, hogy számára már túl késő, miután megölte Adonait, de még mindig van rá esély, hogy mindent elsimítson a Ben-Elimmel, és ne rángassa bele a népét egy háborúba, amiben nem győzhetnek.

Egyedül megyek.

Bleda felállt, és összenézett vele.

– Veled megyek.

– Nem – felelte Riv. – Túl veszélyes…

Pislogás volt a felelet, fagyos ábrázatán egy pillanatra fájdalmas kifejezés jelent meg, mintha Riv arcon csapta volna.

– Nem félek – mondta.

– Nem is gondoltam, hogy félsz – felelte Riv. – Én vagyok az, aki fél. És féltelek. Téged, titeket. Nem szeretném, ha a halálotok az én lelkemen száradna. Ezt egyedül csinálom végig.

– Nem a tiéd a bosszú kizárólagos joga – felelte Bleda. – Kol lemészárolta a testvéreimet, a fejüket pedig a lábam elé dobta. – Egy pillanatra behunyta a szemét. – Még ha nem is lennél a barátom, Kol mindkettőnk közös ellensége. Ez összeköt minket.

– És ne gondold, hogy csak úgy hagyunk egyedül belerepülni a halál torkába – tette hozzá Jost, és odaállt Bleda mellé.

– Ja. Közelebb állunk, mintha egymás vérei volnánk – mondta Vald. – Riv, a szárnyas pajzsharcos. Számon se tudom tartani, hányszor fedezted a hátam.

Vald is felállt Josttal együtt, szótlan kinyilatkoztatás.

– Nincs miért szeressem Kolt – szólalt meg Fia, és felállt ő is. – Megölette volna velem a kis csikómat, hogy utána el is temessem ide.

– Oda megyek, ahová a hercegem – szólalt meg Ellac, de ülve maradt.

Riv végignézett rajtuk, téli viharként tomboltak benne az érzelmek. Szeretet, félelem, megkönnyebbülés, aggodalom.

Lépések zaját hozta az erdő, Bleda egyik őre bukkant elő az árnyak közül.

– Emberek közelednek – sziszegte, lazán tartott íjára nyilat illesztet. – Egyikük különvált, és erre jön. Egy Fehér Szárny. Nő.

Nő.

Mindenki felállt, Riv a Sirak harcosra meredt. Fia hirtelen a kunyhó felé iramodott.

– Megöljem? – kérdezte a harcos Bledát.

– Ne! – szisszent Riv, a hasát félelem és remény remegtette. Bleda kezével nyugalomra intette a harcost.

Riv húsz lélegzetvételnyi ideig várt, majd még ugyanannyit. Feszült volt, mint egy íjhúr.

Ekkor újabb alak lépett elő az árnyak közül. Egy nő volt, sötét haja rövidre nyírva, a hátán medvebőr köpeny, alatta fekete mellvért, domborodó fehér szárnyakkal.

– Aphra… Életben vagy, Elyonnak hála! – mondta Riv, és tett pár lépést a nővére felé.

Volt valami Aphra tekintetében, ami miatt megtorpant.

– Sajnálom – mondta a nővére.

Ezzel árnyak suhantak végig a tisztás felett, szárnyak suhogása hallatszott, és Ben-Elim harcosok csaptak le az égből.