részlet

© Maczó Balázs, 2022
Fotók © Bujnovszky Tamás, Csanádi József, Maczó Balázs, 2022
Köszönjük a Budapesti Történeti Múzeum Kiscelli Múzeum Fényképgyűjteményének hozzájárulását fényképük közléséhez.

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 241 7

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Besze Barbara
Szerkesztette: Helfrich Judit
Borítóterv: Nagy Norbert
Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Előszó

Ha Terézvároshoz egy építészeti stílust kellene rendelnünk, akkor legtöbbünknek talán a historizmus jutna eszébe, és való igaz, ez az 1870-es évektől jó három évtizeden át uralkodó stílus határozza meg a kerület java részének mai arculatát is. Ott van az Andrássy út, az erre merőleges utcák épületei, a villák az Epreskert környékén vagy a Városligeti fasorban. Ugyanakkor a VI. kerületnek van egy jellegzetes századfordulós arca is. Ilyen házakból nincs túl sok, cserében viszont a terézvárosi szecessziós épületek hazánk legszebb, legérdekesebb alkotásai, amelyek valamilyen oknál fogva mind kiérdemlik a „leg-…” jelzőt. Ezekről a házakról szól ez a könyv.

Gerle János művészettörténész A hely szelleme, avagy a szellem helye1 című tanulmányában világít rá arra, hogy a századforduló mintaszerűen hagyott nyomot Terézváros építészetében. Az 1800-as évek végének stílustörekvései mintha itt akarták volna kipróbálni magukat, itt kísérletezték volna ki igazi arcukat. Ekkoriban azonban már nem állt rendelkezésre olyan sok üres telek. Az 1870-től meginduló városrendezés szinte teljesen átszabta a VI. kerület arculatát: megnyílt a Sugárút (a mai Andrássy út), kiépült a Nagykörút, amelynek egyik legforgalmasabb és legreprezentatívabb csomópontja az Oktogon tér lett. A 20. század legelejére tulajdonképpen már csak egy-egy foghíjas telek maradt beépítetlenül, de előfordult, hogy egy régi ház lebontásával jutottak építési telekhez a beruházók.

A 19. és a 20. század fordulóján az építőipar fejlődése is lehetővé tette, hogy igazán nagy művészegyéniségek bontakozhassanak ki, és magukat önmegvalósíthassák. A magyar társadalom jelentős átalakuláson ment át, a gazdaság megerősödésével megjelent egy tehetős mágnásréteg, amelynek képviselői a reprezentatív tereik berendezésében a történelmi arisztokrata családok tereit használták mintaként. Városi palotáik is ebben a szellemben születtek. Hasonló mentalitást ismerhetünk fel a jómódú középpolgárság körében, amelynek tagjai például befektetés gyanánt városi bérházakat emeltettek Budapest több pontján, egyebek mellett az akkor legelőkelőbb résznek számító Terézvárosban.

A mai VI. kerület bámulatos fejlődésen ment keresztül akkoriban. Ez a városrész vált Pest Rózsadombjává, ahol élni presztízst jelentett, ennélfogva az itt beruházó bérház- vagy villatulajdonosnak igencsak ki kellett tennie magáért, hogy reprezentációs célját elérje. Pénzt nem sajnálva kérték tehát fel a korszak önmegvalósító építészeit, így születtek meg azok a remekművek, amelyeket – a teljesség igénye nélkül – e könyvben bemutatunk.

Az új stílus, a szecesszió az 1890-es években forrta ki magát Európában. Egymással párhuzamosan jöttek létre azok a művészeti központok Belgiumban, Franciaországban, Németországban (Darmstadtban), Bécsben és Spanyolországban, amelyeknek az alkotói a régióra jellemző stílust teremtve, egyedi formavilággal képzelték el a művészet megújítását. A sokszínűséget mutatja, hogy szinte országonként eltérő névvel illették ezt az új stílust: art nouveau, Jugendstil, modern stílus, virágos stílus, szecesszió stb. Magyarországon bécsi hatásra a szecesszió elnevezés terjedt el, bár a korabeli művészek közül többen az esztétizáló modernség megnevezést szorgalmazták, elkülönülve Bécstől, nehogy bárki is azt higgye, a mi stílusunk az osztrák törekvéseknek holmi „leágazása”. A formai különbözőség ellenére egy dolog közös volt minden alkotóban, mégpedig a forradalmi újítás szándéka, amellyel az addig évszázadokon keresztül béklyóba szorított építészetet, alkalmazott művészeteket igyekeztek felszabadítani és a művész egyéniségét a felszínre hozni. Egyes kutatók szerint a szecesszió lényege nem a művészeti ágakban fogható meg, hanem a mentalitásban, a közgondolkodásban. Ez pedig forradalmi átalakuláson ment át az 1800-as évek végére.

A világ egyre jobban szekularizálódott, ráadásul a rohamosan fejlődő iparosodással az élet minden területén nagy változások történtek. Talán túl gyorsan is, ezért a kor embere joggal érezhette azt, hogy az őt körülvevő világ egyre személytelenebb lesz, elvész a kapcsolat ember és természet között. Tény, hogy az élet addig megszokott ritmusa felgyorsult, és soha nem látott dolgok jelentek meg a mindennapokban: az elektromosság, a háztartási gépek, az automobilok… A társadalom is átrétegződött. A megszokott világrend teljesen átalakult. Már nemcsak az lehetett gazdag, aki kék vérrel született, hanem az is, aki tehetségével, szorgalmával származásától függetlenül jól használta a megtakarított pénzét, és látszólagos könnyedséggel tett szert grófokat meghazudtoló vagyonra egy-egy sikeres gyár megalapításával. A formálódó munkásosztály drasztikus tüntetésekkel követelt helyet magának a politikai színtéren, ami nemegyszer sokkoló felismeréssel járt a városi ember számára: egy új világ kezdődött. Értelemszerűen az új szellem új kifejezési módot keresett magának. A díszítőkedv először csak a szobákban jelent meg, majd átcsapott az épület falaira, a képekre, a szobrokra, végül a költészetre, így fokozatosan mindenütt uralomra jutott az, amit ma szecessziónak nevezünk.2

Az építőipar szintén modernizálódott, megjelent egy sor ipari újítás, amelyek szerkezetileg felszabadították a házak homlokzatát. A vas, később a vasbeton alkalmazásával már nem volt szükség tartóoszlopokra, gyámkövekre, mint a korábbi évszázad(ok)ban. Így a homlokzatra mint sima, semmilyen szerkezeti elem által nem tagolt felületre tekinthettek az építészek, amelyet tetszés (és elvárás) szerint díszíthettek. A homlokzatok tehát „rajztáblákká” váltak, amelyekkel immár az épület szerkezetétől teljesen függetlenül bárhogy lehetett játszani.

Magyarország speciális helyzetben élte meg ezt az időszakot. A társadalmi, gazdasági változások nálunk is lépést tartottak az európai hullámmal, továbbá azzal, hogy a Habsburg birodalombeli több száz éves elnyomás után 1867-ben ismét felkerültünk a kontinens térképére: így az Osztrák–Magyar Monarchia létrejöttével visszanyertük részleges politikai szuverenitásunkat. A magyar nemzeti (élet)érzés szabadult fel ezáltal, és a századvégen alkotó művészekben dolgozott a vágy, hogy valami újat, csak ránk, magyarokra jellemző stílust hozzanak létre, amellyel kifejezésre juttathatják kulturális önállóságunkat. Iránymutatást Lechner Ödön adott, aki a rendkívül gazdag formavilágú magyar népművészetet tekintette kiindulásnak és a felgyűjtött motívumokat tárháznak, amelyből mazsolázhattak az építészek. Ám nem mindenki haladt az ő nyomdokain: egyes építészek a bécsi, a német, esetleg a francia ízlést sajátították el, és ezekből formáltak saját stílust.

A szecesszió fogadtatása nem volt egyértelműen pozitív, a művészeti vita hamar politikai színeket öltött, és a konzervatív, illetve a liberális erők összecsapását eredményezte szerte Európában. Nálunk Lechner került célkeresztbe: Wlassics Gyula vallás- és közoktatásügyi miniszter erősen korlátozta a tevékenységét. Ennek következményeként a Lechnert követő építészek nem mindegyike merte felvállalni modern felfogását, vagy legalábbis máshogyan tette azt. A századforduló magyar építészete éppen ezért igen szertelen. Az 1890-es évek végétől fogva alig két évtized alatt nem csak szecessziós alkotások születtek – az ekkor emelt épületeket egyfajta stíluskeveredés jellemezte, amelyben a szecessziós formavilág vegyült a hagyományos, historizáló elemekkel. Gerle János szorgalmazta egy másik tanulmányában, hogy talán helyesebb lenne, ha századfordulós építészetről beszélnénk, mert ezzel tágabban tudjuk összefoglalni azt a nagyon vegyes képet, amelyet ez a korszak hátrahagyott.

Jelen sétánk alatt bemutatott, 1896 és 1918 között keletkezett épületek némelyikére is ez a sokféleség jellemző. Ettől viszont egyáltalán nem kell őket értékcsökkentnek tekintenünk, sőt! Minden homlokzat temérdek mondanivalót tartogat számunkra. Mesél a korról, amelyben megszületett, színt vall a tervező építész kreativitásáról és bátorságáról, és elárulja nekünk azt is, mennyire volt merész a bérházat építő tulajdonos.

***

Induljunk hát útnak, és keressük fel Terézváros legszebb korabeli épületeit!

A Sonnenberg-ház eredeti kapuja, 1906. Forrás: Magyar Pályázatok, szerk. Fejér Lajos és Ritter Ignácz építészek, 1906. január, IV. évfolyam, 1. szám, 29. (Arcanum Digitális Tudománytár)

Munkácsy Mihály utca 23.

A Munkácsy Mihály utca 23-as szám alatt találjuk Budapest egykor legvagányabb szecessziós bérházát. Bár az 1940-es években, majd a szocializmus időszakában az épületet legtöbb homlokzati és belső díszétől megfosztották és emeletet húztak rá, amellyel az egész összképet drasztikusan átalakították, a bejárati kapuzat körül máig ott vannak az ország legjelentősebb épületszobrászának, Maróti Gézának a rózsafüzéres hölgyalakjai, és némelyik ablakbélletben is felfedezhetjük a dús, szecessziós növényornamentikát, a bogáncsvirágokkal és levelekkel gazdagon tűzdelt indákat. Archív felvételek is tanúsítják, hogy az épület szecessziós remekműnek készült, és bár két emelete van csupán, az óriási belmagasság miatt sokkal nagyobbnak tűnik. A homlokzat közepén, a hölgyek feje felett három-három kör alakú tábla volt látható, bennük kőből faragott szavak, amelyek összeolvasva egy jelmondatot alkottak: „Itt nyújt az élet örömet, fájdalmat, tövist és rózsákat.” Ez a díszítésben használt növényekre is magyarázatot ad.

Jelmondat a Sonnenberg-ház eredeti homlokzati díszítésében. Érdekes, hogy az építész itt Körösynek írja a nevét. Budapesti Történeti Múzeum Kiscelli Múzeum Fényképgyűjtemény

A házat Sonnenberg Imre kereskedő, szállítmányozó építtette, aki a vállalkozása mellett számtalan pesti bérház tulajdonosa is volt. Eredetileg a családja is itt lakott a földszinten, az emeleteken pedig óriási alapterületű bérlakásokat alakítottak ki. A padlástérben volt a ház mosó- és vasalószobája.

Jegyzetek

1 Gerle János: A hely szelleme, avagy a szellem helye. In: Szabó Ferenc et al. (szerk.): Terézváros Budapest szívében, Terézvárosi Művelődési Közalapítvány, Budapest, 1998, 69–81.

2 Halász Gábornak a Nyugatban 1939-ben megjelent esszéjére utal Pók Lajos: A szecesszió: Egy művészeti mozgalom történeti szerepe és esztétikája, in: Uő: A szecesszió. Gondolat Kiadó, Budapest, 1972, 33.

Tartalom

Előszó

Munkácsy Mihály utca 23.

Kőrössy Albert

Munkácsy Mihály utca 19/B.

Andrássy út 101.

Bajza utca 42.

Bajza utca 44.

Székely Bertalan utca 2/B–C

Aradi utca 57.

Szív utca 26.

Izabella utca 94.

Csengery utca 76.

Csengery utca 61.

Eötvös utca 38.

Búcsúzóul

www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto Condensed – Apache License 2.0