Book Dreams Kiadó, 2024

Emy Dust - A SAS - Dark II.

©Emy Dust 2024 ©Book Dreams Kiadó 2024

Szerkesztő:

Masiko Fable

Borító:

Fazakas Emese

Kép forrása:

Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9789635862221

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást - nem sokszorosítható

Minden jog fenntartva!

A könyv fiktív történetet ír le. A nevek,

szereplők, a helyszínek és minden esemény a szerző képzeletének a szüleménye. A valós helyekkel, eseményekkel, élő vagy elhunyt személyekkel

való egybeesés pusztán a véletlen műve.

Kizárólag 18 év feletti olvasóknak ajánlott, erőszak, durva nyelvezet és szexuális tartalom miatt!

Kedves Olvasó!

A SAS nem önálló kötet, kiegészítésként ajánlom hozzá a Sötét játszmák c. könyvem elolvasását. A két történet párhuzamosan halad időben, az ott történt események kiegészítik az ebben történt cselekményeket.

Bízom benne, hogy élvezni fogod.

Egy láncra vert sas, akár szárnyát

törve is küzd a szabadságért,

majd karmaival vívja ki a győzelmét.

1.

„Az igazi erő nem a dühben, hanem

a hidegvérben rejlik.”

Az ajtó nyikorog, pillanatokon belül belép rajta Daniel Torres. Több évtizede dolgozik apámnak, és minden kibaszott percben azt lesi, mivel nyaljon be tövig neki, hogy a gyáva segge a legnagyobb luxust is megkapja, jóval többet, mint amennyit érdemel.

Leonard Lambert luxuspalotájában érezhető a feszültség. Apám mesterien rejti el minden gondolatát az arcáról. A kívülállók csak a kemény oldalát ismerik, ők nem látnak bele. Nem ismerik az igazi arcát. Én annál inkább. Az elmúlt években megtanultam, hogy minden, ami körbeveszi csak egy túlértékelt fos. Nincs erő, valódi hatalom. Egy dologgal tudja kivívni a tekintélyét; a baszott sok pénzével. Minden mocskot a legjobb embere végez, Oliver Brook, a Vadász. A fickó így hívatja magát. Olyan kibaszott büszkén viseli ezt a nevet, mintha megdönthetetlen lenne. Az ő legjobb segéde Torres. A két pénzhajhász nélkül apám egy senki lenne, duzzadó bankszámlával.

A gyertyafény táncol a whiskys poharak tükröződésében, Leonard Lambert két ujja között forgatja a szivarját, miközben a gondolatok némán cikáznak a fejében. A múlt árnyai suttognak az ezüstszínű falak között. Torres a székhez lép, hűvös ábrázattal leül apámmal szemben. Még csak rám sem pillant, nem vesz emberszámba, pedig kurvára tisztában kell lennie azzal, hogy ha apám már nem lesz, az ő feje pillanatok alatt le fog hullani. A barom már akkor taknyos kölyöknek könyvelt el, amikor legelőször belépett a házba. Annak pedig már van egy évtizede. Ez azóta sem változott.

- Készítettem egy jelentést, Mr. Lambert - csúsztat egy vaskos papírköteget a lakkozott tölgyfaasztalon.

Apám feláll, anélkül, hogy belenézne a dossziéba. A vastag szivarfüst ködként olvad köré.

- És mi van benne? - kérdezi látszólag nyugodt hangon.

Torres kinyitja a dossziét, amiben a város alvilági térképe és a versengő bandák nevei láthatók. Mindegyik külön színnel van jelölve, az egész olyan, mint egy nevetséges kibaszott színezőkönyv.

- Fokozódnak a területfoglalások. A Red Sinners egyre nagyobb területet birtokol.

Apám összevonja a szemöldökét, az írisze elsötétül, az erősnek vélt jellemébe beszivárog a félelem, de mindenével arra összpontosít, hogy kurvára elfojtsa.

- Elég volt ebből a névtelen senkikből - tőr ki belőle a düh, majd keményen rácsap ököllel az asztalra. - Meg kell állítanunk! Sok minden forog kockán - zihálja.

Könnyedén lemoshatnám a bizalmukat a jövővel kapcsolatban, de inkább csendben maradok és figyelem, mit terveznek. Tudom, hogy a Red Sinners bandát nem győzhetik le.

- Megtesszük, uram, de több emberre van szükségem. Úgy értem, sokra.

- Mi van azokkal, akiket összeszedtél?

Torres kétkedve az állát dörzsöli.

- Halottak.

Apám lappangó dühe vulkánként göngyölődik, a mellkasa szaporán emelkedik és süllyed, minden izom megfeszül az arcán.

Visszatér egy korábbi emlék az elmémbe, az egyik alkalom, amikor hasonló dühöt láttam rajta.

Mind a nyolc lábát hosszan kinyújtva várja áldozatát. A legcsekélyebb rezgést is érzékeli a hálón, és azonnal lecsap, amint eljön a pillanat. Másodpercek alatt szövi köré hálóját, végül beleharap, elkábítja a zsákmányt. Nem várom meg, amíg ez bekövetkezik. Lassan közelítek a kés hegyével a golyó alakú teste felé a nagyító alatt, majd célzok és keresztül hasítom. Nincs ideje menekülni, küzdeni, túlélni. Ha tudna bármilyen hangot kiadni, fájdalmas visítás töltené be a szobát.

Halk kopogás érkezik az ajtó felől.

- Benjamin - szólít a hang.

Az ajtó felé kapom a fejem, eldobom a nagyítót, egy lendületes mozdulatot teszek, a bogár darabjai a földre hullanak. A hátam mögé rejtve a kést megfordulok, és rámeredek az aranyozott ajtóra, ami lassan résnyire nyílik, majd Paul arca bukkan fel.

- I-igen? - válaszolom.

- Az apja a dolgozószobában várja - közli, és meredten bámul rám.

Érzem a zsibbadást az ujjaimban, annyira szorítom a tenyeremben a kést. Az egész testem megfeszül. Nincs bajom Paullal. Életem első emlékfoszlányaiban már ott volt, talán óvodás lehettem. Sokkal több időt töltöttem vele a tizenhárom év alatt, mint Leonard Lamberttel.

- Jó - bólintok alig láthatóan a szűk válaszom mellé, és várom, hogy kimenjen, de nem úgy tűnik, mintha távozni akarna.

- Minden rendben? - kérdezi végigmérve.

Felesleges lenne azon gondolkodnom, hogy mennyire ismer, és mit válaszoljak. Mindent tud rólam, de nem zavar. Ő az egyik azok közül, akiket el tudok viselni huzamosabb ideig.

- Mindjárt megyek - felelem.

- Ne várakoztassa meg az apját.

Nem válaszolok, csak meredten bámulok rá. Néhány másodpercig még hezitál, majd olyan lassan hagyja el a helyiséget, ahogy jött. Megvárom, amíg az aranyozott tömör faajtó zárja hangosan kattan, és hosszan kiengedem a tüdőmben rekedt levegőt. Az ujjaim ellazulnak, a kés kiesik a kezemből és nagyot koppan a kövezeten. Lehajolok érte, majd a komódhoz sétálok, és elrejtem a legfelső fiók hátsó részébe. Nem tudom, miért. Sokkal jobban érzem magam, ha ott van.

Teszek néhány lépést a hatalmas aranykeretes tükör felé, hogy ellenőrizzem magam. Megigazítom az összegyűrődött fehér ingemet a nadrágomban, és a kötött mellényt lesimítom.

Még nem öltöztem át az iskolai egyenruhámból a délután folyamán. Beletúrok a hajamba és oldalra fésülöm az ujjaimmal. Feleslegesen vesződöm azzal, hogy rendezetten nézzek ki, apám akkor is találni fog rajtam valami nem tetszőt. Mindig talál. Nem felel meg neki az öltözékem, pedig azt parancsolta, hogy mindig úgy nézzek ki, mintha életem legjobb üzletét készülnék megkötni. Mintha tizenhárom évesen ez számottevő lenne számomra. Kilógok az átlagos kölykök közül. Nem sportolok, nem járok össze senkivel suli után. Nincsenek barátaim, látványosan kerülnek, mert tudják, Leonard Lambert az apám.

„Meg kell tanulnod, hogy a mi életünkben nem számít a kor, csak a hatalom.”

Mindig ezt hangoztatja, én pedig gyűlölöm. Ő nem kér, hanem parancsol, nem büntet, hanem kényszerít. Megtanultam, hogy felesleges minden, azt kell tennem, amit ő akar, azt az életet fogom élni, amit ő elképzelt.

Elhúzom a számat, megvonom a vállam és elindulok.

Kilépek a szobámból, és rögtön összeakad a tekintetem Paullal, úgy áll az ajtóm előtt a giccses faldekorral a háta mögött, mintha egy élethű viaszbábú lenne. Nem szól semmit, várja, hogy kövessen. A lépteim nyomot hagynak a puha szőnyegen, a halk dübörgés az egyetlen moraj az egész házban.

Ahogy közeledek apám irodájához, a forróság lassan végigkúszik a gerincemen. Érzem ahogy az arcom lángol, a tenyerem izzad és mintha lassan kiszorulna a levegő a tüdőmből. Valami hatalmas és láthatatlan erő, amit Leonard Lambert puszta létezésének tudata hoz létre.

Megállok, a vastag kilincs szemmagasságban van, minden alkalommal úgy érzem, mintha a Jurasssic Park monstrum kapuján lépnék be, a férfi odabent a legnagyobb ragadozó a világon. Mint a T-rex.

- Készen áll? - lép mellém Paul, és megragadja vékony ujjaival az aranykilincset.

Még egy felesleges giccs, ami apám hatalmát fejezi ki, de inkább taszító.

Az ajtó kinyílik előttem, és azonnal megpillantom a férfit, akivel tizenhárom éve élek együtt, de ő inkább egy nevelőtiszt, mint az apám.

Paul belép mellettem, megköszörüli a torkát, hogy felhívja magára a figyelmet. Teszek egy lépést előre, megállok mellette. Hideg van, pedig az egész házban egyformán meleg a levegő. Szinte látom a hatalmas, fekete, vastag felhőt, amely a gonosz démon hideg otthona. Itt ő irányít, senkinek nincs hatalma felette, kivéve Leonard Lambertet.

A szoba olyan, mint egy múzeum legértékesebb terme. A jobb oldalon hosszú polc húzódik, roskadásig megpakolva könyvekkel. Soha nem néztem meg, hogy milyen könyvek, sötétbarna és fekete borítók, a gerincük üres. Az is lehet, hogy csak kellékek apám jól felépített ragadozó világában. Minden polcon legalább két méregdrága műtárgy van, az értékükből felvásárolhatná Queens és Brooklyn számos utcáját. Mániákusan gyűjti a számomra értéktelen porfogókat.

Apám nem emeli fel a fejét, nyilván valami sokkal fontosabb dolga van, minthogy azzal törődjön, hogy én ott vagyok.

- Uram, ahogy kérte, a fiatalúr megérkezett - közli Paul nyugodt hangon.

Némaság.

Várunk.

A fülem zúg a fájdalmas csendtől, minden gondolatom az körül forog, hogy kimegyek, ugyanolyan szó nélkül, mint ahogy apám ott ül. Ő kérte, hogy jöjjek, mégis én vagyok a legutolsó, akinek nyújtana valamit a figyelméből.

A rideg másodpercek ólomlassúsággal telnek. Az egész testem megfeszül, mintha pillanatokon belül lángra lobbanna.

- Maga elmehet - szólal meg végül rekedtes hangon Leonard. Olyan gyors pillantás követi a parancsát, amit csak a szemfülesek tudnak észrevenni. Paul kétségkívül az.

Megfordul, meredten előre bámul, és kimegy az ajtó elé. Mindig odáig megy, és rám várakozik. Hallom az ajtó nehéz csukódását mögöttem.

- Mit állsz ott? - kérdezi Leonard, és a fejével maga elé biccent.

Próbálok a lehető leghalkabban közelebb lépni, majd várok. Újra nyomasztó csend süllyed a helyiségre. Soha nem tudom, mire számítsak, de egy valami biztos, akármi is következik, az nem nekem lesz kedvező. Soha nem kaptam tőle semmi jót, ha igen, arra az időszakra nem emlékszem. Sokszor kavarog a fejemben a gondolat, hogy akkor is ilyen lenne, ha anyám még velünk élne? Valahogy azt érzem, ő megvédene tőle. Ő lenne az én menedékem.

Leonard felemeli a fejét, és rám szegezi dühös, haraggal átitatott, fekete tekintetét. Végigmér, olyan, mint egy röntgen, érzem, hogy bizsereg a talpam, és lassan halad felfelé a testemen, egészen a fejem búbjáig. Összehúzza a tekintetét és felemelkedik a székből.

- Újabb hívást kaptam a Lordest Falkból - kezdi, és lassan elindul felém.

Amint kiejti az iskola nevét, az agyam pörögni kezd és hatalmasat nyelek. Nem tudom, mit akar, vagy mivel bosszantottam fel. Leginkább elvegyülök a sok elit kölyök között, nem beszélek senkivel, nincs semmi kontaktom, ami megkérdőjelezhetné a makulátlan viselkedésemet.

- Azt hittem, érthető voltam legutóbb, hogy nem tűröm, ha akár csak egy tizeddel is rontasz az eredményeiden - emeli fel mutatóujját az arcom előtt. - Nem engedem, hogy meg-szégyeníts. Az, amit itt felépítettem és később te fogsz uralni, az elképzelhető legjobb tudást követeli.

Összeszorítom az államat, és úgy állok előtte, mint a Buckingham-palota őrei. Még levegőt sem merek venni. Egy vessző, csupán egy vessző hiba miatt csúsztam le a legjobb eredményről, és már jelentették apámnak. Minden időmet a tanulásra fordítom, hogy ne hibázzak, de nem is akarok hibázni.

- Én tudom, mi történt…

- Nincs rá magyarázat, elhallgass! Számtalanszor elmondtam, hogy figyelj oda a megjelenésedre is. Megint úgy jöttél be, mint egy rongyos kölyök! Nem tűröm! - ordít rám, és hátralép az asztal mögé.

Lehunyom a szemem. Tudom mi következik, az ujjaim ökölbe szorulnak és összeszorítom a fogaimat. Hallom a pálca surrogó hangját, és a következő pillanatban már érzem az ütést a hátamon. Majd a következőt. És még egyet. A bőröm ég a ruha alatt, az egész testem remeg, de nem mozdulhatok. Ha megteszem, tovább fog tartani. Nem hagyja abba. Meg akar törni, hogy azzal is ellenszegüljek neki.

- Soha nem lehetsz máshol, mint az első helyen! Vívd ki magadnak a tiszteletet, a hatalmat! - ordítja. - Tűnj ki, vagy soha nem fognak tisztelni! Megértetted? - Újabb ütést mér rám, a legnagyobbat.

Tudom, hogy ha folytatja, nem tudok tovább állva maradni. A szoba homályos, ahogy apám arca is, amikor lehajol hozzám.

- A hétvégén egy különleges találkozóm lesz. Ne merj hibázni többet sem ott, sem a Lordest Falkban. Túl sok pénzt fizettem nekik, hogy kiemelkedő lehess!

- I-i-gen - bólintok remegve.

Nem merek ránézni, hallom az újabb suhintást, és ahogy a hátam közepéhez csapódik, megremeg a térdem és összerogyok a dollár ezreket érő szőnyegre, apám lába elé.

Minden erőm elhagy, nem tudom kontrollálni az eddig elnyomott, most feltörő érzések súlyát.

- Elég volt, hagyd abba, kérlek - kapkodom a levegőt, és a könnyeimet nyelem.

Az egész testem forró, lüktet a fájdalomtól. Minden olyan tompa körülöttem, csak egy erős hang létezik, apám mély, rekedtes lélegzete. Nincs menekvés, mindig a hatalmában leszek, csapdába születtem, ahonnan nincs kiút. Szinte érzem a hideg fémet a csuklómon, ahogy lassan felkúszik a forró bőrömön, a karomon keresztül a vállamra, végül a nyakamra tekeredik. Túl erős és fagyasztóan jeges a lánc, ami itt tart, én pedig gyenge vagyok.

- Puhány kis pöcs vagy! Tűnj a szemem elől! - ragadja meg csontos ujjaival az államat, majd lök rajtam egyet.

Nehezen tudatosulnak bennem a szavai, pislogok, hogy eloszlassam a homályt a szemem elől. Még a földön fekszem, azt akarja, hogy lépjek le. Nem tudok olyan gyorsan mozogni, mint ahogyan szeretnék, de próbálom kizárni a fájdalmat és feltápászkodom. Kapkodom a levegőt, és csak a hatalmas zárt ajtóra fókuszálok. Fogalmam sincs, hogyan fogom kinyitni, gyengének érzem magam. Egyre közeledek, a mellkasom dübörög a rettegéstől, aztán lassan nyílni kezd előttem az ajtó, és megpillantom Paul póker arcát.

Elkapom a tekintetem és kisétálok mellette. Nem állok meg, tudom, hogy utánam jön. Semmit nem akarok jobban, mint az egyetlen helyet, ahol egyedül vagyok, és senki nem talál rám. Ez az egy vezérel, hogy legyőzzem a testemet kínzó fájdalmat, és eljussak oda. Ott biztonságban leszek. Apám nem tud róla.

Úgy rontok be a szobámba, mint egy riadt préda, még látom, ahogy Paul szólásra nyitja a száját, de nem várom meg, hogy mit akar. Végigsétálok a vörös, vajszínű virágokkal díszített szőnyegen a gardróbhoz, és elhúzom az ajtaját. Nehezemre esik a mozdulat, máskor olyan könnyedén gördül oldalra, egy ujjam is elég hozzá. De most az egész testem fáj, érzem a hátamra mért ütések súlyát, a karom feszül, a hátamat mintha hatalmas lángnyelvek simogatnák, a mellkasom lüktet.

Lekuporodom a legalsó polcra, ami mintha pontosan nekem lenne méretezve. Aztán meghallom az ismerős dallamokat. Bach, Air on G String. Apám mindig ezt hallgatja. Szinte minden este. Megőrjít. Tudom, hogy ilyenkor boldog. Véget akarok vetni mindennek. Mindkét tenyeremet a fülemhez szorítom, ki akarok zárni mindent, ami körülöttem van, de a tompa zene mellett, apám hangja is visszacseng a fülembe, ahogy beszív egy mély, reszelős lélegzetet. Aztán a pálca suhanása nyomja el a felhördülést. Újra és újra átélem a csapásokat, a testem szüntelenül lüktet a friss sebek alatt. Egy vessző, egy rohadt vessző! Visszafojtom a levegőt és összeszorítom a szemem. Túl erős a nyomás a szemhéjam alatt, de nem engedhetek, nem lehetek az a gyáva kis pöcs, akinek apám hisz. Nem hibázhatok többet! Számtalanszor megparancsoltam magamnak.

Hosszú percek telnek el, miközben a saját intelmeimet mantrázom magamban. Túl sokszor megtörtént már, tudhattam volna, hogy megint ez lesz, már akkor, amikor Paul belépett az ajtón. Apám soha nem hívat csak úgy, hogy időt töltsön velem. Kivédhettem volna, találnom kellett volna egy kifogást, míg helyrehozom a hibámat. Többször nem történhet meg.

Felemelem a fejem, végigdörzsölöm tenyeremmel az arcom, és hátranyúlok a polc leghátsó részébe. Hallom a zörgést, és megpillantom a zacskót, ami jelenleg a legnagyobb örömöt nyújtja nekem. Azzal tompíthatom, elterelhetem a gondolataimat a fájdalomról. És semmit nem akarok jobban, mint azt, hogy elmúljon.

Reszkető kézzel tépem szét a zacskót, majd belemarkolok. Az evés mindig segít. Csak arra tudok gondolni, hogy minél többet eszek, annál hamarabb vége lesz. Ilyenkor nem válogatok. Minden nap gyarapítom valamivel a saját éléskamrámat, felkészülve apám csapására.

Én így tudom legyőzni Leonard Lambertet.

- Ha nem vagy képes arra, hogy teljesítsd a parancsomat, leváltom a nyavalyás seggedet és visszaküldelek az éhezők poklába! - ordítja apám a férfinak.

- Nem kell aggódnia, uram. Mindent helyrehozunk! - emelkedik fel a székből Torres, felkapja a mappát és sietős léptekkel az ajtóhoz megy.

Rezzenéstelen arccal nézem, ahogy a gyáva segge gyorsabban válik köddé, mint a Beluga a Bermuda-háromszögben.

- Egyik sem ér semmit - morogja apám, és az italszekrényhez lép, leemeli a whiskys üveget, nehéz léptekkel az íróasztala mögé sétál.

Tudom, mi következik, egyetlen porcikám sem kívánja, túl sokszor hallottam már. Ha felcsendül, az egész testem olyan, mint egy kitörni készülő kibaszott vulkán.

- Ha már nincs rám szükséged, visszavonulok - jelentem be.

Semmivel nem tudna visszatartani, de nincs is szándékában. Lazán felém int, még csak egy pillantást sem vett rám. Hagyom, hogy a sebeit nyalogassa, miközben lassan elsüllyed a saját szarában.

2.

"A félelem nem csak egy érzés, hanem egy láthatatlan börtön, mely soha nem enged szabadon."

Vibráló fények, a zene ritmusára a lányok kihívóan forgatják csípőjüket a tánctéren. Az elkülönített rész irányába megyek, elkerülve a kiéhezett, merev farkú fickókat, akik szardíniaként préselődnek, hogy minél közelebb legyenek a színpadhoz.

Egy éve tudok a helyről, amióta Wes először hozott ide. Fogalmam sem volt, hogyan kerülhetek közelebb egy csajhoz, de ez a mocsok és bűnbarlang a kedvenc helyem lett. Népszerű a pénzzel kitömött zsebű, hangyányi farkú pacákok körében, és az egész helyet Wes bandája tartja felügyelet alatt, több másik klub mellett. A rohadt nagy gond, hogy apám több üzleti ügyfelét is észrevettem itt néhány alkalommal. Nem akarom, hogy tudomást szerezzenek rólam. Nagy rá az esély, hogy felismernének, mivel az utóbbi években kevés alkalommal nem voltam ott Leonard Lambert sötét tárgyalásain. A terve, amellett, hogy befolyásos szerepet tölt be az állam kéjsovár faszkalapjai között, és pengeélen táncol a törvény határán, a várost is a hatalma alá akarja vonni, és nem tisztességes módon.

Drogok, fegyverek, kurvák.

Mindent meg akar szerezni. Amivel nem számol, hogy én nem fogom tétlenül támogatni. Még akkor sem, ha majd feldobja a pacskert, és én öröklöm ezt a kibaszott trágyadombot. Nem hagyom, hogy bármilyen sikerélménye legyen. Ismerem a szabályait, a terveit, a jövőről képzelt álmát. Még nem tudok vele szembeszállni, túl nagy a hatalma, és van nála valami, amivel sakkban tart. De rá fogok jönni, hogyan égethetem fel az istenverte birodalmát, azon a napon megfizet mindenért. Addig úgy teszek, mintha arra törekednék, amit ő akar.

- Mi a helyzet, Beni fiú? - néz rám Wes, amint belépek a félkör alakú, bordó bőrfotelekhez.

- Minden fasza - telepedek mellé, kérdés nélkül a számhoz emelem az asztalon lévő whiskys poharat, és ledöntöm az erős italt a torkomon. Összeszorítom a szemem egy pillanatra, és élvezem az égető érzést a gyomromban.

- Szolgáld ki magad - vonja össze a szemöldökét. - Megint szart kavar az öreg?

- A szokásos - dőlök hátra. - Nem tetszik neki, hogy pusztítjátok a területeit.

- És ez csak a kezdet - vigyorog.

- Új emberekkel készül - mondom a tenyeremet tördelve.

Nem látok bele teljesen Wes világába, csak annyit, amennyit enged. Nem tudom, hogy képesek lesznek-e leverni az újabb alakuló csapást, amit apám szervez.

- Ha az apád egy kibaszott hadsereget állít fel, akkor sem lesz képes egyetlen területet sem birtokolni - csúszik előre, és az előtte lévő asztalon a whiskyért nyúl, újra megtölti a poharat. - Őt csak bízd ránk, élvezd, amiért idejöttél - adja a kezembe az italt.

- Még több területet akar, egyre elszántabb. Új csapatot szerveznek, azok helyett, akiket megöltetek - meredek a pohárra.

Sokkal többre vágyom, mint Leonard Lambert bukására. Nem azt akarom, hogy ő számoljon le apámmal. Én akarom végigcsinálni, közben azt nézni, ahogy Leonard Lambert vergődik a magának ásott gödörben.

- Meg kell mutatnod néhány dolgot - nézek rá.

- Azt hittem, már tudod használni a farkadat - vonja fel a szemöldökét.

- Mi? Nem a puncikról van szó.

- Hanem miről, Beni? - vigyorog.

- Utálom ezt - fújok. - Vegyél be a bandába.

- Öngyilkos küldetés lenne - iszik egy kortyot.

- Pontosan erről van szó. Több akarok lenni! - Kurvára idegesít a folyamatos vigyor a képén. Azt akarom, hogy komolyan vegyen. - Ha segítesz nekem, infót adok apám terveiről.

- Mi ez, valami fenyegetés vagy zsarolás? - kérdezi rezzenéstelen arccal.

- Csupán egy alku.

- Nincs szükségem besúgóra ahhoz, hogy a föld alá söpörjük apád embereit. Ne velem tökösködj, Beni - mondja határozottan.

A helyiségben félhomály van, de haragos tekintete villámként csapódik az arcomba. Évekkel korábban, amikor találkoztam Wes-szel, fogalmam sem volt, hogy ez a világ létezik. Nem számított más, mint, hogy a legjobb legyek mindenben, ahogy apám akarja. De Wes kinyitott egy kaput, amin beszűrődött és magába szippantott a sötétség. Akkor láttam először reményt arra, hogy nem kell életem végéig apám parancsait teljesítenem. Wes megmutatta, még ha nem is volt otthona, fel tudja építeni az életét. Irigyeltem. Olyan akartam lenni, mint ő. Ezért mindent megtettem, hogy kitörjek apám láncaiból.

A reggelek mindig a legrosszabbak, miután apám bevált módszerét átélem. Semmit sem várok jobban, mint elteljen a következő három nap. Addigra tompul a fájdalom, bár néha a nyoma hetekig ég a bőrömön, de azt könnyebben viselem, mint a friss sebeket.

Könnyebb, ha állok. Ahogy a ruhám hozzádörzsölődik a bőrömhöz, mindig megremeg a térdem. Apám is fokozottan figyel arra, hogy látható helyen ne hagyjon nyomot. Mindent megtenne, hogy ne érje még egy porszemnyi megvetés sem a nevét. Leonard Lambertnek makulátlannak kell maradni.

A Lordest Falk, Brooklyn egyik elcseszett részén van, hiába a milliomos szülők, a több ezer havi tandíj. Ezeknek a kölyköknek elég megvakarniuk a seggüket, és ropogós amerikai dollárok peregnek le a bőrükről. Közéjük kellene tartoznom, mégis egyikük sem érdekel. Nekem teher, ami nekik egy rohadt kiváltság. Ők előnyt élveznek belőle, én az összes hátrányát a porcikámon érzem. Az autók úgy sorakoznak minden reggel és délután, mint az ételosztásnál a hajléktalanok.

Két napja nem láttam apámat, ami egyáltalán nem zavar, de amikor ma Paul szól, hogy este itthon lesz, görcsbe szorul a gyomrom. Nem hagyhatom, hogy az uralkodása folytatódjon felettem. Akár én is megtehetem, hogy az utcán élek. Wesnek sikerült, akkor nekem is. A tükör elé állok és hosszasan végignézek magamon. A bézsszínű nadrágomon jól látható gyűrődések vannak, a mellényem hanyagul lóg rajtam, és a hajamat sem a megszokott módon fésültem. Nem érdekel apám követelése, ma szembeszállok vele.

Hallom, ahogy az autó begördül a kavicsos felhajtón a ház elé. Az ablakhoz sietek, és a függönyön keresztül figyelem, amint apám kiszáll belőle. Megigazítja a zakóját, begombolja rajta a középső gombot, majd gondosan elrendezi ujjaival a sötét hajtincseit. Paul sietve megy elé, és üdvözli őt, a csomagtartóból kiveszi a fekete sporttáskát, majd besiet, azzal eltűnik a látóteremből. Apám lassan felemeli a fejét az ablakom irányába, mintha tudná, hogy őt figyelem. Kemény vonásai sziklaszilárdak, dús barna szemöldökét össze-húzza, ami eltakarja a szemét. Úgy néz ki az arca, mintha már fontolgatná a büntetésemet. Aztán nehéz léptekkel a bejárat felé indul.

Teszek egy lépést hátra. Látom magam előtt, amikor megpillantja a külsőmet és fölém magasodik. Biztos vagyok abban, hogy más kifogást nem találna rajtam. A légzésem egyre gyorsabb, de le kell küzdenem. Itt az idő, hogy vége legyen az uralmának. Felemelem a fejem, várom, hogy Paul bejelentse a vacsorát. Az ujjaim ökölbe szorulnak, minden eltökéltségemre szükség van, hogy ne tegyek eleget a követelményeknek, és rendbe szedjem magam. Jobbnak látom, ha hátat fordítok a tükörnek.

Halk kopogás érkezik az ajtó irányából.

Itt az idő!

- Az apja várja a vacsoránál - lép be Paul, majd végignéz rajtam. Látom a tekintetében a vészjelzőt, de nem akarok róla tudomást venni.

- Már indultam - lépek felé.

- Tudok szólni, hogy néhány percet csúszik, amíg rendbe hozza magát.

- Nincs rá szükség. Így megyek apám elé - válaszolom.

- Biztos benne? - kérdezi. Látom, ahogy küzd a szavak ellen. Tudom, mit akar mondani.

- Igen - felelem, és megállok előtte. A lábai földbe gyökereznek, elállja az utamat. - Kiengedne? Nem kell aggódnia.

- De ismeri az apját.

- Mindannyian ismerjük. Itt az idő, hogy valaki tegyen ellene.

Vonakodva félrehúzódik, én pedig elindulok.

Az étkezőben síri csend van, amikor belépek. Rögtön megpillantom apámat a hatalmas antik asztal legvégében, mellette pedig az üres szék, az előkészített evőeszközökkel.

A lépteim hangosak a fapadlón, amit olyan fényesre súroltak, hogy a saját arcomat is látom, ha belenézek. Felemelem a fejem, és amint a székemhez érek, leülök.

Nem köszönök, úgy teszek, mintha apám nem is létezne. Azt akarom, hogy ne létezzen.

Paul becsukja a kétszárnyú aranyozott ajtót, és tesz egy lépést oldalra.

Apám a kattanásra emeli fel a fejét. A jelenlétem nem zökkentette ki a telefonja bámulásából.

- Ez mit jelent? Már megint, hogy nézel ki? - kérdezi érdes hangon, érezni lehet benne a lappangó dühöt.

Nem válaszolok. Az előttem lévő evőeszközökre meredek, és a kezeimet két oldalt óvatosan melléjük teszem.

- Megnémultál, kölyök? - emeli fel a hangját. - Világosan elmondtam, hogy az én asztalomhoz nem ülhetsz le ilyen trehány módon! Semmit nem tanultál? - ordítja. - Olyan átkozott vagy, mint az anyád! Azt sem érdemled meg, hogy levegőt vegyél!

A tervem sokkal jobban sikerült, mint reméltem. Számítottam rá, hogy mérges lesz, de amit most hallok a hangján, olyan, mint egy éledő tornádó, ami mindent elpusztít miután eleget táplálkozott. Apámnak én vagyok a tápláléka. Én építem a sötét, sivár lelkében a pusztító tornádót.

- Hozzád beszélek, te haszontalan! - folytatja.

- Igen - vetek rá egy pillantást. - Nekem így kényelmes - adok magyarázatot a kinézetemre.

- Odavaló vagy, mint az anyád! - ordítja.

Érzem a bennem háborgó dühöt, de tisztában vagyok azzal, hogy kevés. Ő pusztít, míg én csak szelet kavarok. Egyik kezemmel megmarkolom a villát a tányérom mellett, másikkal a kést. Ezek az én kapaszkodóim. Elképzelem, hogy sokkal erősebb vagyok, és egy könnyed mozdulattal a torkához szorítom a pengét. Akárcsak a pókot, egy mozdulattal semmisítem meg, és Leonard Lambert a saját vérében vergődve leheli ki utolsó lélegzetét a tükörfényes erezeten.

Arra sincs időm, hogy felemeljem a fejem. Csak egy suhintást észlelek a szemem sarkából, és minden elhomályosul. Az ujjaim ellazulnak és zuhanok. Az állam nehéz, és a fájdalom megbénítja az egész testem. Tehetetlenül vágódok a földre.

- Mit akartál azokkal? - ordítja a hang, kell néhány pillanat, míg rájövök, hogy apám az. Fölém magasodik, de az alakja homályos. - Azt hiszed, hogy szembeszállhatsz velem? Soha nem nyerhetsz! Vesztes vagy, amilyen az anyád is! - markolja meg a ruhát a nyakamnál, és félig felemel a földről, hogy az arcomba vágja. - Lázadni akarsz a szabályaim ellen? Akkor tedd meg! De elpusztítalak! Csak egy kolonc vagy a nyakamon! - Amint elhagyja a száját az utolsó szó is, újra csattan vaskos tenyere az arcomon. A fejem zsibbad a fájdalomtól, a szememet szorosan összezárom. Érzem, ahogy a testem a földön csúszik. Az ingem erősen a nyakamra szorul. Amint enyhül a tudattalan állapotom, rájövök, hogy apám maga után vonszol. Mit akar csinálni? Hogy képzeltem, hogy esélyem lehet vele szemben? A megbánás úgy hasít belém, mint az újabb fájdalom. Az oxigén csak minden második lépésnél jut a tüdőmbe.

- Majd itt rájössz, hogy melyiket viseled el jobban! Azt csinálod, amit mondok, vagy megrohadhatsz egyedül!

Kattanást hallok, mintha egy vasajtót nyitna ki, és fogalmam sincs, a ház melyik helyiségébe vonszolt.

- Engedj el. - Akarom ordítani, de csak suttogás jön ki a torkomon. Nem tudok hadakozni, mintha a testemet felemésztette volna valami.

Az ing meglazul a nyakamon és a fejem koppan a földön, miután apám elenged.

- Ha ki meri engedni, nem csak magával végzek, hanem a családjával is! - kiabálja valakinek, majd hallom, ahogy erősen becsapódik az ajtó. Mintha minden hang egy pillanat alatt kizáródna.

Kinyitom a szemem, de ugyanazt a sötétséget látom, mint amikor csukva volt. Bent hideg van, a levegő dohos. A testem ólomnehéz. Csend van, csak a fejemben kavargó zavart gondolatok zakatolnak. Jobban fel kellett volna készülnöm. Tehetetlenül hagytam, hogy azt csináljon velem, amit akar. Ezt jobban viselem, mint az előző csapását, a hátamra fordulok és becsukom a szemem.

El fog múlni! Csak pihennem kell.

Az ujjaim ökölbe szorulnak a felbukkanó emlékre. Elnyom minden hangot a környezetemben. Ahányszor újra vetítem, annyiszor motiváltabb leszek. Véghez akarom vinni a tervemet.

- Be kell venned! - nézek eltökélten Wesre, és akkor pillantom meg a két lányt az oldalán. Az egyik szorosan a háta mögött áll, vékony ujjai Wes vállát masszírozzák, miközben domborodó mellei a tarkójához nyomulnak. A másik lány mellette térdel, egyik tenyerével a combját simogatja. A szemei végigjárják a testemet és megállnak az ágyékomnál.

- Nem adod fel? - kérdezi Wes.

Megrázom a fejem, de a tekintetem a barna lányon marad. Hosszú haja a derekát súrolja, feszes, kerek mellei jóval nagyobbak, mint ami elfér a tenyeremben. A csípője formás, lassan ringatni kezdi a háttérben szóló ütemes zenére, szabad kezével végigsimít aranybarna bőrén, alsó dús ajkába harap, amint ujjai elérik a punciját. Lehunyja a szemét, és hátradönti a fejét, karcsú nyakát felajánlva.

- Tetszik neked? - dől előre Wes.

- Kétlem, hogy van olyan, akinek nem - válaszolom, megnyalom a számat, és figyelem, ahogy a lány minden gátlás nélkül kényezteti magát.

- Giginek nagy az étvágya, túl sok lenne neked - néz rá Wes, és a lány mellére lógó barna tincseket hátrasöpri.

A látvány kiszívja minden gondolatomat, eltűnik apám és a tervem, amivel tönkre akarom tenni, csak a nadrágomban duzzadó fájó szorítást érzem, és a vágyat, hogy beletemetkezzek a lányba és a farkamon élvezzen el.

- Vidd el ma este. Ha kielégíted minden vágyát, segítek, hogy Master bevegyen a bandába - vigyorog Wes.

- Ez nem kihívás - nézek rá válaszul.

- Ahogy gondolod - feleli, majd a lányhoz hajol. - Mutasd meg neki, hogy mit szeretsz.

A lány bólint, az ajkához emeli két ujját és lassan lenyalja róluk a saját élvezetét.

A torkom kiszáradt, előrecsúszok és öntök magamnak a whiskyből.

Gigi megfogja a kezem, és a szemembe néz. Vad és titokzatos kékeket pillantok meg a vibráló fényekben. Elindul, én pedig követem.

- Jössz nekem ötszáz dolcsival a VIP éjszaka után, Beni! - szól utánam Wes.

Nem érdekel mennyit kér, azt sem, hogy hova megyünk. Meg akarom kefélni a csajt, hogy olyan kibaszott hangosan sikítsa a nevem, hogy elnyomja az egész klub dübörgését.

Ahogy haladunk egyre halkabb lesz a háttér, mire belépünk egy ajtón csak a beszűrődő rezgéseket hallom. Nem tudom levenni a tekintetem az előttem ringatózó seggéről, csak az ajtó csukódására emelem fel a fejem. A helyiségre homályos vörös fény telepszik, egy hatalmas ágy van középen, rajta friss ágyneművel.

Gigi szembefordul velem, olyan közel van, hogy érzem a testéből áradó hőt. Mindkét kezem vékony derekára csúszik és felé hajolok, hogy birtokba vegyem dús száját.

- Ezt itt nem kapod meg - teszi mellkasomra a tenyerét, és hátralök.

Mi a szar?

Folyamatosan tol, amíg a hátam a falhoz nyomódik.

- Előbb leszoplak, utána megmutathatod, hogy mit tudsz - guggol elém, és néhány mozdulattal kiszabadítja merev farkamat.

Felsóhajtok, hátravetem a fejem, amint megérzem karcsú, meleg ujjait körbefonódni a tagomon. A lehelete végigfut a hosszomon és érzem, ahogy forró ajkával magába nyel. Teljesen eltűnök a szájában.

Kibaszott faszom!

Felnyögök és megremeg a farkam, mélyen a torkába vesz, ahogy nyelve vadul simogat. Aztán úgy kezd szopni, mintha a farkam lenne az utolsó lehelete. Az egész testem megfeszül, a szememet nem tudom kinyitni, de kurvára látni akarom, hogy benne vagyok. Tüzes és puha, még soha nem éreztem hasonlót. Könnyedén siklok ki-be a szájába, forró nyála, mint a méz, körbevonja kemény farkamat. Érzem, hogy akarja, kibaszottul szeret szopni, én pedig kibaszottul élvezem, hogy szop. Fogai finoman karcolnak. Az arca behorpad, erősen szívja a farkamat, a szájpadlásának bordái masszíroznak. Egy vulkán készül kitörni belőlem, megmarkolom a copfját, a csípőmet előre tolom. Semmi nem tudja elterelni a gondolatomat a szája katartikus élményétől. Megrándul az egész testem, rányomom a fejét a csípőmre, a garatja tovább ingerli a makkomat, és mint egy kibaszott hurrikán ezer villámlással, mélyen a torkába élvezek. Hangos hörgéssel szabadul ki a levegő a tüdőmből. A bordáimon a szívem egy heavy metál szaggató ütemét játssza.

Kibaszott faszom!

- Haza akarlak vinni - lihegem, levegő után kapkodva.

Felpillant rám, még mindig tövig vagyok benne, a nyelvével újra játszani kezd körülöttem, amitől érzem, hogy kész vagyok megint megkeményedni. Túl hamar eldurrantam, pedig ki akarom élvezni. Lassan hátra-húzza a fejét, a levegő hideg a puha bőrömön. Ajkai között az ondóm gyöngyöződik, száját kinyitva a nyelvére gyűjti, és végignyalja a farkam, majd az utolsó cseppig leszopogat.

Feláll, tesz egy lépést hátra, a tekintete kihívó. Rá akarom vetni magam, érezni a puncija szorítását körülöttem, megkóstolni, belenyalni a rózsaszín redők közé.

Ellököm magam a faltól, teszek egy lépést felé, de ő hátrál egészen az ágyig. Leül rá, lábait kecsesen szétterpeszti és hátradől. Megnyalom az ajkam a bőrén megcsillanó nedvességre. Letérdelek, combjaiba akasztom a kezem és közelebb rántom az ágy széléhez. A nyelvemet lágyan érintem a forró redőkhöz. Felmordulok az édes ízre, és lassan nyalogatom kiélvezve húsának minden apró részletét. Elmerülök, élvezettel kóstolom, masszírozom az apró csiklóját. Ujjaival a hajamba túr és erősen magához szorítja a fejem.

- Csinálj is valamit, ne csak simogass! - A hangja parancsoló, követeli, hogy felfaljam. Azt akarja, hogy úgy nyaljam, amilyen élvezettel szopott. Számat a puncijára tapasztom és úgy nyalom, mintha vadul csókolóznék vele. A nyelvemet a résbe csúsztatom, benntartva körözök a forró hüvelyében. Csípőjével reszket a számon, kéjes sóhajai és íze türelmetlenné teszi a farkamat. Két ujjamat belecsúsztatom, a nyelvemmel mohón a csiklóját ingerlem, a fogaim közé szívom a kis csomót és megszorítom. A lüktetése az ujjbegyemen gyorsul, többet akar, erősebben, keményen ujjazom. Megemeli a csípőjét, ökölbe szorítja az ágyneműt és olyan hangosan nyög, hogy érzem az előváladékot szivárogni a farkamból az élvezése hangjára. Gyorsítok, az állam feszül a nyelvem szüntelen mozgásától. Felsikít és görcsösen rángatózni kezd az egész teste, míg kifulladva elernyed. Lihegve kapkodja a levegőt, kínzó lassúsággal belenyalok tocsogó nedvébe. A nyelvemen szétterül az íze, kihúzom az ujjaimat és élvezettel nyalom le. Felül, benyúl a párna alá és egy óvszert dob felém, négykézlábra fordulva befogadóan kitárulkozik. A mellkasa az ágyon, karjaival hátranyúlva széthúzza a fenekét. Feltépem fogammal a kis fóliát és rózsaszín húsát nézem, ami tovább csalogat a sötét, élvezetet ígérő barlangjába. Felgörgetem magamra az óvszert, az ágyra térdelek és a csípőjébe markolok, hogy elmerüljek benne. Végighúzom szűk bejáratán a makkomat.