RILEY SAGER

EGY HÁZ A TÓNÁL

Budapest, 2022

A mű eredeti címe:

The House Across the Lake

Copyright © 2022 by Todd Ritter

Dutton, Penguin Random House

Fordította: Daróczi Péter

Magyar kiadás © 2022 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Borító: az eredeti borító alapján
a HODDER & STOUGHTON engedélyével

Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-615-5685-94-1

MOBI ISBN 978-615-5685-95-8

Ő tette, azt gondolom, bizonyítani nem tudom.

Taylor Swift: No Body, No Crime
(Nincs holttest, nincs bűntett)

A tó sötétebb, mint egy lezárt koporsó.

Gyerekkorunkban Marnie, aki mindig ijesztgetett, ezt mondogatta. Ez azért túlzás. De nem annyira. A Greene-tó vize sötét akkor is, ha csillog a felszíne.

Mint egy törött fedelű koporsó.

A vízben fél méterig lehet lelátni, aztán zavarossá válik. Majd koromfekete lesz, és olyan sötét, mint a sír. Még rosszabb, ha teljesen lemerülsz, és a fenti fény éles kontrasztban áll a lenti sötétséggel.

Kisgyerekként, ha angolnára horgásztunk a tó közepén, Marnie gyakran biztatott, hogy ússzak le, amíg el nem érek az aljára. A sötétségben sohasem tudtam tájékozódni, és visszafordultam abban a hiszemben, hogy leértem az aljára. Lihegve, összezavarodva bukkantam a felszínre, látszólag összemosódott az égbolt és a víztükör.

A felszínen napsütés volt.

A mélyben az éjszaka várt.

A sötét Greene-tó partján öt különböző stílusú ház sorakozott, a kényelmes bizarrtól a gyanúsan modernig. Nyáron, amikor a tavat körbeölelő hegy teljes pompájában látható, minden házat megtöltenek az itt nyaraló családok, baráti társaságok, és a fények a biztonságot jelentik. Az ablakokon keresztül látni a szobákban falatozó, iszogató embereket, akik nevetnek és vitatkoznak, játszanak, és titkokat osztanak meg egymással.

A szezon végén megváltozik minden, a házak elcsendesednek, először hét közben, aztán már a hétvégeken is. De az ősz ugyanolyan vonzó Vermontban, mint a nyár, csak más a hangulata. Csendesebb. Magányosabb. Október közepén olyan érzése van az embernek, mintha a tó sötétsége kikúszna a partra, bejutna a házakba, elhalványítaná a fényeket.

Ez különösen igaz a tó túlsó partján álló házra.

Az üvegből, acélból és kőből készült épületen a szürke égbolt és a víz visszatükröződik, így szinte sohasem látszik, mi történik odabent. Ha a lámpákat felkapcsolják, valamennyire belátni, de csupán árnyak és fények látszanak. Ebben hasonló a tóhoz. Bármennyire nézi az ember, a felszín alatt valami mindig rejtve marad.

Meg akarom tudni, mit rejt a sötétség.

Ezért figyelek.

Most

Nézem az asztal másik oldalán ülő nyomozót, előttem a bögre kávé, amelyhez még nem nyúltam. A gőzön át rápillantva igencsak titokzatosnak látszik a nő. Nem mintha erre nagy szüksége volna. Wilma Ansonból nyugalom árad, és ez ritkán változik. Még ezen a viharos, késői órán is higgadt marad.

– Figyelte a Royce-házat egész este? – kérdezi.

– Igen.

Nincs értelme hazudni.

– Látott valami szokatlant?

– Annál szokatlanabbat, mint amit már láttam? – kérdezek vissza.

Wilma bólint.

– Ez a kérdés.

– Nem. – Most viszont, nem kétséges, muszáj hazudni. Annyi mindent láttam azon az estén. Többet is, mint amennyit akartam. – Miért?

Eső veri a hátsó teraszra vezető ajtót. Mindketten hallgatunk, és figyeljük az eső kopogását. A vihar sokkal rosszabb, mint a tévés időjós szerint várható lett volna. A trópusi vihar hurrikánná erősödött, és bumerángként csapódott vissza a szárazföldről az Atlanti-óceánba.

Ez elég ritka jelenség itt október közepén.

– Azért, mert Tom Royce eltűnhetett – feleli Wilma.

Elfordulok az eső áztatta ajtótól, és csodálkozva nézek Wilmára. Ő most is rezzenéstelen arccal néz vissza.

– Biztos benne? – kérdezem.

– Ott jártam. A ház nyitva volt. A menő autója ott állt a behajtón. Bent semmi sem hiányzott. Kivéve őt.

Ismét az ajtó felé fordulok, mintha innen megpillanthatnám a Royce-házat a tó túlsó partján. Helyette csak sötétséget látok, olykor villámlás világítja meg a széltől felkorbácsolt vizet.

– Gondolja, hogy elmenekült?

– A tárcája és a kocsikulcs a konyhapulton hevert – feleli Wilma. – Pénz és kocsi nélkül nehéz menekülni. Főleg ilyen időben. Szóval kételkedem ebben.

Felfigyelek a szóhasználatára. Kételkedem.

– Esetleg volt segítsége – vetem fel.

– Vagy valaki segített neki eltűnni. Tud erről valamit?

Tátva marad a szám a csodálkozástól.

– Úgy hiszi, hogy benne voltam?

– Betört a házukba.

– Besurrantam – javítom ki abban a reményben, hogy ez enyhíti a bűnt Wilma szemében. – Ami nem jelenti azt, hogy bármit is tudnék Tom hollétéről.

Wilma csendben marad, talán azt várja, hogy mondjak még valamit, amit esetleg fel lehet használni ellenem.

Telnek a másodpercek. Elég sok. Onnan tudom, hogy a nappaliban álló óra hangosan ketyeg, mintha ritmust adna a viharhoz. Wilma is figyeli, látszólag nem siet sehová. Csodálatra méltó az önuralma. Gyanítom, hogy ehhez a nevének is lehet valami köze. Ha valakit egész életében csúfolnak a Flintstone család egyik szereplője miatt, akkor nagy türelemre lehet szüksége.

– Figyeljen ide! – szólal meg Wilma hosszabb csend után. – Tudom, hogy aggódik Katherine Royce miatt. Tudom, hogy meg akarja találni. Ahogy én is. De mint említettem, azzal nem segít, ha önállóan akar nyomozni. Engedje, hogy végezzem a munkámat, Casey. Ez a legjobb esélyünk arra, hogy életben találjuk Katherine-t. Ha tud bármit is a férjéről, kérem, árulja el.

– Halvány fogalmam sincs, hol lehet Tom Royce. – Előrehajolok, a tenyeremet az asztalra teszem, próbálok olyan energiához jutni, amilyen Wilmából árad. – Amennyiben nem hisz nekem, nyugodtan kutassa át a házat.

Wilma megfontolja a javaslatomat. Amióta leültünk, most érzem először, hogy ugyanúgy kattog az agya, mint a nagy óra.

– Hiszek magának – nyugtázza végül. – Jelen pillanatban. De ez bármikor megváltozhat.

Amikor elindul, biztos akarok lenni a távozásában, ezért kiállok az ajtóba, miközben az eső zuhog a verandára. A behajtón Wilma visszaül a szolgálati autójába. Integetek neki, ahogy tolat kifelé, áthajt egy pocsolyán, amely egy órája még nem volt, aztán elhajt.

Bezárom a bejárati ajtót, lerázom magamról az esőcseppeket, bemegyek a konyhába, és töltök magamnak egy komoly adag whiskyt. Az események fordulata valami ütőst igényel, amit a kávé nem tud megadni.

Kint a szél vadul támadja a házat. Az eresz recseg, az áram ingadozik.

Minden jel arra utal, hogy a vihar tovább erősödik.

Dehogy csak a széle kap el bennünket.

Whiskyvel a kezemben elindulok az emeletre, a jobb oldali első hálószobához.

Pontosan úgy fekszik, ahogy ott hagytam.

Elterpeszkedve a dupla ágyon.

Boka és csukló az ágy oszlopaihoz kötözve.

Törülköző tömve a szájába az elnémításához.

Elveszem a törülközőt, leülök a szoba másik oldalán álló hasonló ágyra, és nagyot kortyolok a whiskyből.

– Kifutunk az időből – jegyzem meg. – Most már elárulhatnád, mit csináltál Katherine-nel.

Előtte

Látom a szemem sarkából.

A víz felszíne megmozdul.

Fodrozódik.

Valami kiemelkedik a vízből, aztán visszasüllyed.

Látom a tavat, az agyam érzékeli, de nem figyelem, mint amikor már ezerszer lát valamit az ember.

A whiskyvel kell kezdeni valamit.

A harmadiknál tartok.

Vagy a negyediknél.

A víz mozgása viszont felkelti a figyelmemet. Fölemelkedem a hintaszékből, és bizonytalanul állva a három (vagy négy) ital után nézem a csillogó vizet, amely ismét fodrozódik.

Hunyorogva próbálok kikerülni a whiskygőzös állapotból, hogy rájöjjek, mit látok. Nincs sikerélményem. A mozgás a tónak olyan távoli pontján van, amit nem látok tisztán.

A hátsó verandáról belépek a házba. A fogason, ahol esőkabátok lógnak, bőrszíjon függ egy távcső is. Legalább egy éve nem nyúlt hozzá senki.

Kezemben a távcsővel térek vissza a verandára, megállok a korlátnál, és fürkészem a tavat. Újra fodrozódik a víz, és kiemelkedik egy kéz.

A távcsövet a veranda padlójára ejtem.

Arra gondolok: valaki fuldoklik.

Arra gondolok: meg kell mentenem.

Arra gondolok: Len.

Az utolsó gondolat – a férjem hogyan halt meg ugyanebben a mély vízben – arra késztet, hogy tegyek valamit. Ellököm magam a korláttól, és a mozdulattól a hintaszék mellett álló whiskyspohárban a jég csilingelni kezd. Lesietek a verandáról a lépcsőn, és futva teszem meg a néhány métert a mohás talajon a partig. A fából készült dokk nyikorog, amikor ráugrom, és tovább remeg, ahogy a végéhez kikötött csónakhoz futok. Eloldozom a hajót, beszállok, megragadom az evezőt, és eltolom a dokktól.

A csónak megperdül egy nem túl elegáns piruettel, mielőtt egyenesbe hozom az evezővel. Miután a hajó orra a tó közepe felé mutat, beindítom a motort egy erős rántással. Öt másodperc múlva már siklom a vízen abba az irányba, ahol a távcsővel láttam a víz fodrozódását. Most nem látok semmit.

Reménykedni kezdek, hogy talán csak egy hal ugrott ki a vízből. Vagy egy búbos vöcsök lebukott. Netán a napfény úgy csillogott a víztükrön, hogy néhány whisky után láttam valamit, ami nem volt ott.

Ezeket szeretném hinni.

Mert ahogy a csónak közeledik a tó közepe felé, valamit meglátok a vízben.

Egy testet.

Lebeg a felszínen.

Mozdulatlanul.

Leállítom a motort, és a csónak orrához igyekszem, hogy jobban lássam. Nem tudom megmondani, hogy az illető arccal felfelé vagy lefelé van, életben van vagy meghalt. Csak a széttárt végtagokat látom a vízben, és egy lebegő hajtincset, mintha hínár volna. Eszembe jut Len ugyanilyen pozícióban, és kiabálni kezdek a part felé.

– Segítség! Valaki megfulladt!

A szavaim visszhangoznak a fákkal szegélyezett tó mindkét oldalán, de valószínűleg senki sem hallja. Október közepén a Greene-tó már teljesen elhagyatott. Az egyetlen állandó lakos Eli, aki csak este tér haza. Ha valaki hallja is a kiáltásomat, nem reagál rá.

Egyedül vagyok.

Ismét megragadom az evezőt, és evezni kezdek a vízben lévő ember felé. Már látom, hogy egy nő. Hosszú a haja. Egyrészes fürdőruhája, lebarnult háta, hosszú lába és izmos karja van. Úgy lebeg, akár egy fadarab, lágyan ringatózik a csónak hullámverésétől.

Újabb kép jut eszembe Lenről, miközben a horgonyhoz igyekszem, amely a csónak pereméhez van rögzítve. A horgony nem lehet több tíz kilónál, de elég súlyos ahhoz, hogy megtartsa a hajót. Bedobom a vízbe, a kötél surrog a faperemen, majd eltűnik a tó mélyén.

Aztán előveszek az egyik ülés alól egy mentőmellényt, a csónak oldalához botorkálok, és megyek a horgony után a vízbe. Óvatosan ereszkedem bele a tóba. A hideg víz rögtön kijózanít. Az érzékelésem éles lesz, a testem reszket. A bal karom alatt tartom a mentőmellényt, a jobb kezemmel pedig a nő felé evezek.

Jó úszó vagyok, még félrészegen is. A Greene-tónál nőttem fel, és a nyári napokon több időt töltöttem a vízben, mint a parton.

A vízen lebegő nő felé haladva életjel után kutatok.

Semmi.

Nem rándul a karja, nem rúgkapál a lábával, nem fordítja oldalra a fejét.

Egy gondolat visszhangzik a fejemben, amikor odaérek hozzá. Félig imádság, félig kérés.

Kérlek, ne legyen halott. Kérlek, legyen életben.

Amikor a nyakába akasztom a mentőmellényt, és megfordítom, nem látszik élőnek. Ahogy a mentőmellény a fejét az ég felé fordítja, holttestre emlékeztet. Lecsukott szem. Elkékült ajak. Merev test. Meghúzom a mentőmellény alján lévő zsinórokat, és egyik kezemet a mellkasára teszem.

Nincs szívverés.

A francba.

Újból ordítani akarok segítségért, de túlságosan kifulladtam. Még a jó úszóknak is vannak határai, és én elértem oda. A kimerültség húz le a mélybe, és tudom, ha még néhány percig kapaszkodom a halott nőbe, én is az ő sorsára juthatok.

Egyik karomat a dereka alá teszem, és kezdek visszaevickélni a csónakhoz. Fogalmam sincs, mit fogok tenni, ha odaérek. A hajó oldalába kapaszkodom majd, töprengek. Erősen fogom, miközben tartom a valószínűleg (na jó, biztosan) halott nőt, és reménykedem, hogy lesz elég erőm az újabb kiáltáshoz.

És akkor majd valaki meg fogja hallani.

Most azonban a legfőbb gondom, hogy visszajussak a csónakhoz. Arra nem gondoltam, hogy magamra húzom a mentőmellényt, a karcsapásaim azonban lassulnak, a szívem hevesen ver, már nem érzem taposó lábamat, bár nyilvánvalóan megvan. A víz annyira hideg, én pedig annyira fáradt vagyok. Rémülten, kimerülten egy pillanatra átfut a fejemen, hogy magamra veszem a halott nő mentőmellényét, őt pedig hagyom lesüllyedni a mélységbe.

Az életösztön azonban dolgozik bennem.

Először önmagamat kell mentenem, csak utána a nőt, ha egyáltalán még meg lehet menteni. Újra Lenre gondolok, aki már egy éve halott, és a holttestét éppen ennek a tónak a partján találták meg. Nem hagyhatom, hogy ugyanez történjen ezzel a nővel is.

Ezért folytatom az egykaros úszást, rúgok a lábammal, és vonszolom a már nyilvánvalóan élettelen testet. Ki kell tartanom, a csónak mindössze három méterre van.

Aztán két és fél méter.

Aztán két méter.

Mellettem a nő teste hirtelen megrándul. Megdöbbent a mozdulat. Elengedem, és a karom visszahúzódik, annyira meglepődöm.

A nő szeme kipattan.

Hosszan, hangosan, gurgulázva köhög. Víz folyik ki a szájából, végig az arcán, közben az orrából takony lóg. Letörli az arcát, aztán zavartan, kifulladva és rémülve néz rám.

– Mi történt?

– Ne ijedjen meg – mondom, és eszembe jut az elkékült ajak és a kihűlt test, a teljes mozdulatlanság. – Azt hiszem, hogy majdnem megfulladt.