FORDÍTOTTA
MERÉNYI ÁGNES

Hila Blum

Hogyan szeresd
a lányodat

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Hila Blum: How to Love your Daughter

Translated by Daniella Zamir

Copyright © Hila Blum, 2021

© Athenaeum Kiadó, 2023

Hungarian translation © Merényi Ágnes, 2023

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 171 7

ISSN 2939-5623

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Molnár Eszter

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

ISSN 2939-5623

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Molnár Eszter

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Drága szüleimnek

1.

Első alkalommal az utca túloldaláról láttam az unokáimat, de nem mertem közelebb menni. A groningeni kertvárosi ház nagy ablakai alacsonyan voltak – szinte zavarba jöttem, milyen könnyedén elértem, amiért jöttem, és megijedtem, milyen akadálytalanul vehette őket birtokba a tekintetem. Persze én is védtelen voltam. Ha csak egyszer is kinéznek, azonnal meglátnak.

A kislányokat nem érdekelték a kinti események. Elmélyülten tettek-vettek, saját apró dolgaikba mélyedtek. Szöszi kislányok, vékony, selymes hajszálaik úgy peregnek az ujjak között, akár a liszt. Egyedül voltak a nappaliban, szinte karnyújtásnyira tőlem. Ha megkérdezik, mit keresek ott, zavarban lettem volna. Le is léptem.

Megvártam, amíg besötétedik, és lámpát gyújtanak a házban. Ezúttal közelebb merészkedtem, pár pillanatig haboztam, mielőtt átmentem volna az úttesten. Kis híján bekopogtam az ablakon. Megdöbbentett a családtagok könnyed természetessége. Nem így emlékeztem a lányomra – lenyűgözött jelenlétének ereje. Suttogva kimondtam a nevét: Leah, Leah, hogy értelmezzem, amit látok. Nem sokáig álltam ott, pár perc lehetett csak. Leah lányai, Lotte és Sanne a tompán megvilágított étkezőasztalnál ültek, mégsem nyughattak egy percre sem, ide-oda tologatták a sárga lámpát. Yohan, Leah férje háttal állt nekem a konyhában, és vacsorát készített, Leah meg a két szoba között járkált, valósággal keresztre feszítette az ablakkeret; eltűnt az egyik szobában, majd feltűnt a másikban, mintha falakon és a valóságon lépett volna át. A nappali kandallójában nem égett a tűz, mégis meleget sugárzott az egész házba. Otthonossá tette, igen, ez a helyes kifejezés. És mindenhol könyvek, még a konyhában is. Az otthonuk teljesnek tűnt, minden tárgy a nyersanyagok ártatlanságát idézte, az erdei fák nyerseségét, a felhők pihe-puhaságát. Mivel titokban néztem a lányomat és a családját, sebezhetővé tett, hogy tanúja vagyok annak, aminek nem lett volna szabad; kitettem magam a leselkedés veszélyének.

* * *

Egy dublini nőnek, akit nem ismertem, csak egy könyvben olvastam róla évekkel ezelőtt, tizenegy testvére volt. Amikor felnőtt és férjhez ment, két lánya született. A lányai gyerekkorukban „soha nem mentek az utcára egyedül. Soha nem feküdtek közös ágyban.” Ennél többet nemigen írt a lányairól, ám azt megértettem, hogy azt akarta ezzel elmondani, hogy szerette őket, mégsem tudta, hogyan szeresse őket. És ez a bökkenő a szeretettel. Ő megpróbálta.

Nyaralni mentek, a nő, a férje és a lányok, családi nyaralásra; valami ostobaságon összevesztek, a nő a visszapillantó tükörben meglátta a hátsó ülésen ülő egyik lánya arcát, amint a semmibe bámul. Észrevette, hogy „a szája beesik”, és látta, „valami szörnyű jövőbe látással, hogy mi csúfítja majd el az arcát, akár előbb, akár utóbb, ami megsemmisíti a szépségét, még mielőtt felnő”. Így, ezekkel a szavakkal fogalmazott. És arra gondolt, „őrködnöm kell a boldogságán”.{1}

Amikor erről olvastam, nekem is volt már egy kislányom. Leah. Egy élénk, hangos másfél éves. Amikor az ő picurka és az apja nagy fülébe suttogtam, Hajókürtnek neveztem. Meirrel ámultunk a mi kis Hajókürtünkön. Persze voltak más nevei is, vagy egy tucat. A stúdióban töltött minden pillanatban hiányzott, és amint újra láttam, a karomba kaptam. Annyira egyszerű volt szeretni az én kisbabámat! Az apja is imádta; miután elaludt, esténként róla beszéltünk, és hálálkodtunk egymásnak az ajándékért, amit ő jelentett nekünk. Mindent megadtam neki, amit én nem kaptam meg, sőt még annál is többet. És ő is szeretett engem.

A kisbabámban, az én Leah-mban minden jó volt – az állán lecsöppenő és a nyaka gödrében összegyűlő nyál, a pisitől lucskos pelenka, a szeme sarkában a váladék, a náthás orrából csurgó takony. Néha elég volt ránézni vagy megszagolni, már összefutott a nyál a számban, és legszívesebben bekebeleztem volna. Hamm, bekaplak, hamm, megeszlek, mondogattam neki. Leah meg kacagott. Én pedig megcsiklandoztam, hogy újra halljam harsány kacaját, és ha az emberek körülöttünk megbámultak, nem érdekelt. A legkevésbé sem.

Amikor Leah négyéves lett, szerettem volna még egy kisbabát. Mondtam is Meirnek: gondold csak el, két Leah! De ez mintha azt is jelentette volna: mondj nemet! Ez történt. Hónapokig haragudtam Meirre, aztán az egész valahogy feledésbe merült. Meir az ötvenes éveibe lépett, nagyobb lakásba költöztünk, pályánk a delelőjére ért, nyugodtan aludtunk, lépést tartottunk a négy-, öt-, majd hatéves Leah-val, és nem szenvedtünk semmiben hiányt. És Leah felnőtt.

* * *

Meir öccse, Yochai, aki Meirhez hasonlóan későn lett apa, a lányáról mesél. A kislány hétéves volt, amikor a szülei elváltak. Most nyolcéves, és amikor az apja esténként lefekteti, megcsókolja a homlokát, gondosan betakargatja, a hiánya máris kézzelfogható. Még ott van és már nincs, az apa ettől védtelenné válik, megreked az átmenetben, ami a lánya volt, és ami lesz. Egy kis belvárosi kávéházban találkozunk – Meir halála előtt nemigen beszélgettünk, mert Yochai nagyon zárkózott volt előttem –, és amikor este hazaérek, nyugtalanság fog el. Előveszek egy könyvet, egy nőről olvasok benne, nem az ír nőről, akinek a lányai sosem jártak egyedül az utcán, hanem egy franciáról, akinek a lánya tinédzserkorában két évet töltött börtönben. A rács mögül elmesélt történetben a lány kijelenti, hogy szerették a szülei, talán túlságosan is szerették, ettől aztán bizonytalan abban, hogy egyáltalán szerethető-e. Leteszem a könyvet. A borító hosszú perceken át néz vissza rám, azt hiszem, elegem van belőle. „Ahogy egyre nagyobb lettem – írja a lány az anyjával való kapcsolatáról –, számára én lettem a fal túloldala.”{2}

Eszembe jut a tizennégy és a tizenöt éves Leah. A veszélyes évek. Vizsgálgattam az arcát, több százszor, több ezerszer, és mindig arra jutottam, milyen lélegzetelállítóan szép. Néha mondtam is neki, őrület, mennyire gyönyörű vagy, mire Leah égre emelte a tekintetét, megkeményedtek a vonásai, és én tudtam, hogy anyai szeretettől elfogult, hibáira vak pillantásommal cserben hagyom. Mégsem tudtam ellenállni. Ezt mondogattam neki. Nem voltam hajlandó elismerni a köztünk húzódó falat.

Egy szuszra akarok mindent megírni Leah-ról, mindent, amit tudok. Hát igen, a nyelv szűkössége.

Szavak nélkül szerettem volna írni róla.

* * *

A filmeken sokszor látni ilyesmit. Egy család utazik az autóban, az apa vezet, az anya kedvesen és gondtalanul gesztikulál, a két gyerek izgatottan fészkelődik hátul, mindenki egyszerre beszél. Ez a helyzet előtte, és tudjuk, hogy mindjárt valami rossz történik. Országúti támadás. Egy szörnyű titok a múltból. A lányod beesett szája.

Láttam egyszer egy skandináv filmet, amely sokkal finomabban közelítette meg a tragédiát. Háromszor is megnéztem, biztos akartam lenni benne, hogy semmit nem mulasztok el. A család egy síparadicsomban vakációzik – apa, anya, a fiuk és a lányuk. Négy vonzó ember, de nem túlságosan, szépségük pont elhihető, a kamera tudatában van a külsejük kisebb hibáinak, de szándékosan nem időzik el rajtuk. És ami velük történik, ami a családi életük burkába belecsapódik, és pókhálószerűen szétrepeszti, majd szilánkokká roppantja, nem más, mint egy pár másodperces lavinaomlás. Egy étteremben ebédelnek a hegytetőn, amikor a lavina lezúdul feléjük, és mindenki pánikszerűen menekül. A veszély szempillantás alatt elül, mert a lavina tőlük biztos távolságban eloszlik, és a vendégek visszatérnek az asztalhoz. De a csapás végzetes, a kár helyrehozhatatlan, mert a pánik pillanataiban az apa a székéről felugorva menekülni próbált, miközben az anya a testével óvta gyerekeit a rájuk zúduló hótömegtől. Ebből a felismerésből – hogy a férje elmenekült, és magukra hagyta őket – próbál a fiatal nő magához térni. A filmben innentől kezdve jellegzetes svéd visszafogottsággal bontakozik ki a köztük lévő szakadék mélysége.

Néha szerettem volna olyan filmeket látni, amelyek emberek életének efféle felfordulásáról szólnak, és nem olyanokat, amelyek katasztrofális összeomlásokat mutatnak be. Szívesen hallottam volna olyan családokról, mint a miénk Meirrel és Leah-val, olyan hibákról, amelyeket könnyű elkövetni, mégis megbocsáthatatlanok. A napi ballépésekről. Az akarat bűneiről.

2.

Leah életének első évében anyám gyakran meglátogatott bennünket, sosem üres kézzel jött, mindig többdoboznyi házi kosztot vagy drága ajándékokat hozott (az árcédulát mindig gondosan rajtuk hagyta). Leült a kanapéra, Leah-t az ölébe ültette, csettingetett a nyelvével, lovagoltatta, vagy leült mellé a szőnyegre, és hadonászott. Amikor befejezték a játékot, megetette: Leah szájához emelte a kanalat, és utána azonnal letörölte Leah állát, kanál-törlés-kanál-törlés. Lestem-vártam a pillanatot, amikor anyámat elöntik az érzelmek, és túlcsordul a szíve. Az a drága kis pofi, hát ki tud ennek ellenállni? Leah-tól nyilván ő is elolvad.

Anyám és Meir is mindenben segített a baba körül. Minden reggel Meir készítette össze Leah-t, ő vitte a gondozónőhöz, délutánonként pedig én mentem érte, és kettesben voltunk otthon – vagy épp hármasban, ha anyám is csatlakozott –, egészen addig, míg Meir haza nem ért az egyetemről. Amikor belépett az ajtón, valósággal lecsapott a babára, elárasztotta ölelésekkel, gügyögéssel, kérdésekkel, puszit követelt, még és még, aztán toporzékolt, ha nem kapott; az összevissza puszilgatott Leah meg kacagott és kacagott. Anyám mindig távozott egy-két perccel Meir hazaérkezése után, csöndesen becsukta az ajtót maga után, hagyta, hogy egyedül csodáljam a kanapén viháncoló apát és lányát. Nem akart részt venni ebben, nemigen tudta, mit kezdjen vele. Én meg nem tudtam így bolondozni a lányommal, így morogni és bömbölni, meg mindenféle más hangokat kiadni, de elbűvölten néztem őket. Néha viszont Meir túl messzire ment, és a nagy nevetés sírásba torkollt.

* * *

Rengeteg fotót csináltam Leah-ról. Amerika felfedezése, a Holdra szállás, elsőszülötteink. Az egész világ nyilván a száját tátja. De évekbe telik, míg képesek leszünk úgy nézni ezekre a gyerekfotóalbumokra, hogy felismerjük, hogyan forgatja fel és alakítja át a valóságot a szemünk láttára a gyermekeink iránti szeretet. Leah élete első napjaiban riasztóan sápadt volt, majdnem áttetsző, akár egy tejeszacskó. Csodabogár. A szívem még mindig kihagy rettenthetetlen arckifejezését nézve a képeken, saját fontosságának tudatát már a kezdetektől. Akkoriban nem értettem, csak sokkal később értettem meg, hogy mások gyerekeit meg kell tanulnom szeretni, de a Leah iránti szeretetem ellenkező előjelű tanulás volt: el kellett felejtenem mindent.

* * *

A képen kívül még facsarom neki a narancslevet, a képen belül Leah már issza is, tétovázva, rózsaszín műanyag bögréjéből. Mindig kicsit viccesnek találom azt a pillanatot, amikor megérzi a savanyú ízt. A vitaminok beáradnak a vérkeringésébe, és véghez viszik a varázslatot; a szemem előtt gyógyul meg, pedig nem is volt beteg. Éjszaka, álmában is érzem, ahogy nő, mint a kelő tészta, a teste valósággal nyúlik (az ágyban fekve képtelenül hosszúnak látom). Néha, amikor beteg – megfázik vagy elkap valamit –, egy másik gyerek bújik elő belőle. A magas láztól nem gyenge és kótyagos lesz, hanem zabolátlan, és be nem áll a szája. Egészen eszelős. Csillog a szeme, kipirul az arca, a hangja reszelős morgássá mélyül. Megrémiszt. Amikor ez történik, tudom, hogy semmit nem tehetek érte, a sorsra kell bíznom. De egy-két nap után a vihar kivétel nélkül mindig elül. Anyám hív aggodalmasan, kérdi, hogy van Leah; negyven év kórházi ápolónői gyakorlat megtanította a végzet szeszélyeire; a kicsik magasra felszökő láza megrémíti, minden más szélsőséggel együtt, ahogy mondtam. Leah jól van, nyugtatom meg. A láza lement, alszik.

Másnap reggel Leah újból az etetőszékében kacag. Nemrég vettük meg az első digitális fényképezőgépünket, mostantól annyi képet csinálok róla, amennyit akarok, önfeledt lelkesedéssel kattintgatok. Bizonyos megvilágításban a lányom szeme olyan kék, hogy már-már üres. Az én szemem barna, és az apjáé is. Leah szemének világoskékje testünk genetikai potyautasa, két generációval korábbi örökség. Anyai nagyanyámnak és Meir apai nagyapjának volt kék szeme. Éles fényben Leah haja is nagyon világos, szinte sárga. A démoni képeket azonmód kitörlöm, a maradékok közül kiválasztom a legszebbet, azt mutatom meg anyámnak.

Egy órával később az óvodába menet az egészséges Leah lelkesen nyomkod minden gombot. A villanykapcsolót a lépcsőházban. A liftgombot. Az autó központi zárját. Ugyanígy délután is, hazafelé: nyomkodni akarja az ATM billentyűzetét, kihúzza a bankjegyeket a résből, beilleszti az érmét a bevásárlókocsi nyílásába, aláírja a hitelkártya bizonylatát. Három és fél éves korában már le tudja írni a nevét, saját aláírása is van, cikornyás, mint egy díszcsomagolás masnija. Otthon minden papírra ráírja: Leah, Leah, Leah, Leah. Nem kér meg arra, hogy mást is tanítsak meg neki.

* * *

A szeretet kérdése nem került elő újból. Egész terhességem alatt végig ennek a rejtélyével kínlódtam, de amint a lányom világra jött, minden világos lett. A hosszú délutánokon, amikor csak kettesben voltunk Leah-val, fölhívtam anyámat, hogy beszámoljak, mennyire csodás gyerekem van. Csak mondtam a magamét, nem hagytam,hogy témát váltson, nem voltam hajlandó meghallgatni az ő történeteit, amíg végig nem hallgatta az enyémeket, sőt oda is becsempésztem a sajátjaimat, ahol nem is számított rá. A sarki boltban nemegyszer mondtam a pénztárosnak (fennhangon, mert akkoriban nem tudtam mindig tudatosan szabályozni a hangerőmet), hogy ugyan miféle életem lehetett a lányom születése előtt. Egyszerűen nem emlékeztem semmire, minden, ami azelőtt történt, kitörlődött. A lányommal együtt én is újjászülettem. Ilyesmit anyámnak nem mondhattam, halálos zavarban lettünk volna mind a ketten, pont azt hallotta volna meg, amitől félt. De én elvakultan rajongtam, beleszerettem Leah-ba, és világgá akartam kürtölni a szeretetemet, és senki más nem érdekelt. Mámorosan ünnepeltem anyaságom felfedezését. Öleléssel, csókokkal, gügyögéssel és boldog sutyorgással. Igény szerint etettem, éjjel-nappal szoptattam. Elaludt, aztán a saját biológiai órája szerint ébredt. Kihajítottam az összes gyermekgondozási könyvet. Megszagolgattam a piszkos zoknijait és bugyijait, mielőtt bedobtam volna a mosógépbe, beszívtam zsíros hajának illatát, a reggeli leheletét, minden egyes édes testszagát. Mezítláb gázolt a homokozóban, beletúrt a szomszéd kutyák szőrébe. Félretettem minden szabályt és korlátozást, valósággal kérkedtem mindezzel a saját anyám előtt, a lányom iránti szeretettel, amelyet teljes egészében én fedeztem föl, és amely semmiben nem hasonlított anyám irántam érzett szeretetéhez.

* * *

Ritkán lettem dühös Leah-ra. Nem, nem volt bennem düh sem az első, sem a későbbi években. Néha kifárasztott, akkor fintorogtam vagy felemeltem a hangom, de nem jöttem ki a sodromból. Élveztem a helyzetet. Azaz óriási örömet szerzett nekem, hogy nevelhetem, taníthatom, az anyja lehetek. Egyetlenegy valamiben nem engedtem: amikor Leah duzzogva csapkodni kezdett, a lábamat, a mellkasomat vagy a csípőmet püfölte, akkor megragadtam a csuklóját: Nem! Soha nem ütheted meg a mamát! Még viccből sem! Ekkor könnyekben tört ki. Néhány hasonló eset után nem mert többé megütni. Viszont többször éreztem magam megbántva. Amikor azt motyogta, nem viccből, teljesen komolyan, hogy: Menj innen! Hagyj békén!, akkor rá se bírtam nézni; pár percre elfordultam tőle, rajta meg erőt vett a kétségbeesés.

3.

Olvasok egy könyvet egy anyáról, aki képtelen volt elviselni a gyereke sírását; és hirtelen csupa ilyen anya vesz körül – a játszótéren, a szupermarketben, az utcán, a várótermekben. Felismerem őket a kapkodó lélegzetükről, a hangjukról, és hallom, hogy már elszámoltak tízig, mielőtt megszólaltak. A felpattanásról, a leguggolásról, az ugrásra kész lendület tébolyáról. Végül nem a ragacsos kezecskéktől, a nedves, maszatos bőrtől vagy a vég nélküli etetéstől, tisztába tevéstől és a nyilvános hisztiktől sokallnak be. Hanem a sírástól.

Leah is sírt néha-néha, de hát minden gyerek sír. És ő mindig jó kislány volt. Ő nem hisztizett. Egyszerűen csak túl hangosan beszélt, mindenütt hallatszott a hangja; gyakran kellett lepisszegnem az utcán vagy vendégségben. Halkabban, Leah. A szégyenkezés egyszerű dolog, és Leah megtanulta. A kislányok hamar megtanulják.

4.

Nem maradtam éjszakára Groningenben. Amikor az utamat terveztem, úgy gondoltam, nem lenne helyes ott aludnom a városban a lányom tudta nélkül. Úgy éreztem, ez beszennyezné a szándékaimat. Csak a saját szememmel akartam őt látni, és amint tényleg láttam, azonnal vissza is akartam térni Amszterdamba, és felszállni az izraeli járatra hazafelé. Talán tartottam a hosszú, sötét óráktól Groningenben, vagy nem tudtam más módon meggyőzni magam saját jó szándékomról.

* * *

A groningeni pályaudvaron felszálltam a 21:18-as amersfoorti vonatra, ott pedig átszálltam Amszterdam felé.

Fesztelenül, minden félelem nélkül jártam Európa országútjait. Franciaországi, ausztriai, németországi és skandináviai utazásainkon Meirrel felváltva vezettünk. Imádtuk a hirtelen kanyarokat, amelyek mögött hegységek tárultak fel, vagy a csillogó tavak vájta völgyeket és a benzinkutakat, ahol pattanásos tinédzser fiúk álltak a kávéfőző és a hot dog sütő mögött, akiknek az élete zavartalanul folytatódott távozásunk után, anélkül hogy bármiféle nyomot hagytunk volna rajta. De most nem bíztam magamban. Könnyen elkalandozhattak volna a gondolataim, rossz irányba fordulhattam vagy épp árokba csúszhattam volna. Úgy döntöttem, jobb, ha vonattal megyek. Abban is reménykedtem, hogy talán alszom egy kicsit a vonaton, de amint behunytam a szemem, máris a nagy, kivilágított groningeni ablak előtt találtam magam. Nem tudtam, hová irányítsam a drámát, amit én magam indítottam el, talán nem is értettem, mit tettem.

Meirre gondoltam, és arra, mit szólna, ha tudná. Mindig féltem a szemrehányásaitól, és ez a félelem hat évvel a halála után sem csökkent. Ez a kísértet továbbra is átható tekintettel nézett rám. Hirtelen egy furcsa emlék bukkant fel, valami, ami évek óta nem jutott eszembe, és talán akkor sem tudtam volna felidézni, ha szándékosan a szép pillanatokra koncentrálok. De megjelent, egyszerre csak a felszínre bukott. Először utaztunk Párizsba együtt. Tél volt, és minden alkalommal, amikor lementünk a metróba, Meir megkért, hogy előzzem meg egy kicsit. Menj tovább, szeretlek nézni.

Emlékszem, először viccesnek találtam. És elbűvölőnek.

– Micsoda?

– Nézlek, és arra gondolok, vajon ki ez a lány – mondta. – Mennyire gyönyörű! Vajon kihez tartozik? Ha megszólítanám, egyáltalán válaszra méltatna?

Kitört belőlem a nevetés, olyan képtelennek találtam.

– Menj tovább! – kérte. – Hadd nézzelek! Kérlek.

Eljátszadoztunk ezzel. Elmentem a vágány széléig és vissza, egyszer, kétszer, attól függően, mikor jött a metró.

Az emlék az amersfoorti vonaton merült fel, és furcsán oda nem illőnek tűnt, annyira idegennek a közös életünktől.

* * *

Amersfoortban átszálltam az amszterdami vonatra. Három kocsin is végigmentem, míg végül leültem egy fiatal anyával és két fiával szemben, akik azonnal elhallgattak, és gyanakodva méregettek, de aztán visszazökkentek a saját világukba. Almagerezdeket ropogtattak, és suttogva beszélgettek, figyeltek egymásra.

Rámosolyogtam a gyerekekre. Az anya visszamosolygott rám. Neki csak egy kedves hölgy voltam a késő esti vonaton. Hány évesek? – kérdeztem, majd a válasz hallatán hozzátettem: Édesek.

Még pár felszínes, udvarias mondatot váltottunk. Szóba hoztam, mennyire furcsállom, hogy ilyen sokan utaznak késő éjjel, ráadásul a kupék fényes kivilágítása mindennemű alvást lehetetlenné tesz. Azután békén hagytam őket, és ők is engem.

{1} Anne Enright: A gyászoló gyülekezet. Gondolat Kiadó, Budapest, 2008. Fordította: Mesterházi Mónika.

{2} Anne-Sophie Brasme: Lélegezz! Ulpius-ház Könyvkiadó, Budapest, 2002. Fordította: Laky Krisztina.