Borítószöveg

„Szindbád lenyelte a bort, s egy pillanatig így maradt, csukott szemekkel, mint aki a lélek legmélyebb tárnáiba szállott alá, s nem akar idő előtt elsietetten nyilatkozni. Még az idegenek is átérezték a teremben e pillanat fontosságát, mikor Szindbád, ebéd és sörital elfogyasztása után, leengedi sokat ízlelt, sokat próbált torkán az első korty bort.

– Iható! - mondta aztán Szindbád óvatosan, s felnyitotta szemeit.

E pillanatban a nap is ragyogni kezdett, s meleg fénnyel árasztotta el a „London” füstös termeit. Most, mikor a hajós visszavonhatatlanul kimondta véleményét, a tulajdonos is fellélegzett a pénztárfülkében, s a főpincér örömében kezét dörzsölte és halkan fütyörészve sietett a konyhabejáratot övező spanyolfal mögé, ahol sebtiben cigarettázni szoktak, s a fiókos szekrényben hideg sonkáskocka-maradékokat és Szindbád alig érintett körözött liptaiját őrizték a pincérek. Mindenki megkönnyebbülten érezte, hogy a nap nagy kérdése eldőlt, s a hátralévő fejlemények már csak természetes következményei Szindbád állásfoglalásának.”

A Szindbád hazamegy, amellett, hogy Márai pályájának csúcsteljesítményei közé tartozik, minden bizonnyal a Krúdy Gyula életéről és művészetéről valaha írt legérzékenyebb, stílusát és gondolatvilágát a legpontosabban megragadó és továbbértelmező alkotás. Megírásának tervéről – ezzel összefüggésben pedig a példaképhez fűződő viszonyáról – Márai már 1933-ban, Krúdy halála másnapján megjelent nekrológjában említést tett: „Krúdyról összeszedtem mindent, amit tudni lehet felőle, pincéreket és kártyásokat faggattam ki felőle, kritikusokat, nőket és lump pajtásokat. Izgatott ez a csoda, ez a megfejthetetlen titok, egy író titka, aki nem csinált hibát. Életem legnagyobb kitüntetésének tartom a ritka órákat, melyeket társaságában tölthettem. Egyszer meg akarom írni, amit tudok és sejtek felőle. Ezt meg is ígértem neki, s ő szavamat vette.”

Reichert Gábor

Copyright © Márai Sándor jogutódai,
S. A. Gaal (Toronto), 2022

A kiadás jogait a Balla–Sztojkov Irodalmi Ügynökség közvetítette.

© 2022 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Oláh Gábor

Az utószót írta Reichert Gábor

ISBN 978-963-620-026-8

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

K. Gy. emlékének

Kéhliéknek, a kis Bródynak, a vörös bajszú főpincérnek, az íróknak, s mind a nőknek, zsokéknak, hajósoknak és úriembereknek, akik ismerték őt, s szerették, és gyászolják a világot, mely utánahalt.

M. S.

SZINDBÁD, A HAJÓS, ÍRÓ ÉS ÚRIEMBER – fiatalabb éveiben szeretett ez álnév mögött rejtőzködni – egy májusi reggel korán indult el Óbudáról, mert estére hatvan pengőt kellett szerezni.

Szindbád bizonyos ünnepélyességgel és titkos, belső szorongással készült útjára. Az irodalmi viszonyok, legalábbis a hajós számára, az utolsó időben érezhetően megromlottak. E májusi napon már kora hajnalban felébredt, sokáig köhögött és cigarettázott, mérlegelte az esélyeket. Pápai, a Színház és Élet szerkesztője, egy hónap előtt megváratta Szindbádot az előszobában, s végül kiüzent titkárnőjével, hogy nem ér rá fogadni. „Húsz év előtt – gondolta Szindbád, könyökölve, köhögve, dünnyögve és cigarettázva az ágyban – e pimaszságért kardélre hánytam volna.” De Szindbád tudta, hogy már nem fog kardélre hányni senkit az életben. Huszonöt év előtt, Poldi névre hallgató kedvenc kocsmárosa bormérésében, a „Mély pincé”-ben, megesett még, hogy egy idegen huszártisztet, kivel este ismerkedett meg, a nyolcadik fröccs után átölelt és meggyomrozott rettenetes ökleivel, mert az a gyanúja támadt, hogy a szótlan és komoran nyakaló hadfi őt, Szindbádot, hatvanhetesnek nézi. Szindbádnak nem volt semmiféle politikai véleménye – rangján és méltóságán alul valónak érezte az ilyesmit –, de nem szerette, ha bármikor is egy kalap alá veszik a kormánypártiakkal. Mint író és úriember az ellenzékkel tartott, nem annyira meggyőződésből, mint inkább jó ízlésből, híven családja hagyományaihoz. A huszártiszttel később összecsókolództak és örök barátságot fogadtak. Ez volt az utolsó eset Szindbád életében, mikor erőszakkal és tettlegesen védett meg egy elvet vagy legalább egyfajta világias meggyőződés látszatát. Aztán csak apró párbajügyei akadtak, melyeket végül mindig elsimítottak a gyakorlott segédek.

„Nem segít semmi – gondolta komoran Szindbád –, végül mégiscsak írni kell valamit.”

Úgy tervezte, hogy feltápászkodik, villamosra ül, bemegy a „London” szálloda söntésébe, délig megírja a kéziratot, személyesen viszi föl a Magyar Szabadság szerkesztőségébe – Várdali, a segédszerkesztő, Szindbád híve és tanítványa, bizonyosan besiet a kézirattal a főszerkesztőhöz és elhozza az utalványt –, ebédre elnéz az írók és kártyások társaskörébe, feketézik és alsózik, s este hat, legkésőbb hét óra felé hazatér Óbudára. Oroszlán, az orvos, elmúlt télen megmentette a hajóst a halál torkából, s az utolsó időben különös szigorral intette Szindbádot a korai lefekvésre. „Tudom, tudom – mosolygott és dörmögött ilyenkor az öregedő Szindbád –, visznek már szentképnek Máriapócsra.” De most az egyszer igazán a kora esti órákban akart hazatérni, pénzzel és ajándékkal, ahogy komoly időkben egy óbudai családfőhöz illik. „Szent ügy” – mormogta Szindbád, s harisnyáit keresve kászálódni kezdett. A pénz Zsókának, kisleányának kell, vizsgaruhára.

Szindbád szeretett kényesen és sokáig öltözni. Mint regényhőse, Felvéghy úr, ő is legszívesebben inast és titkárt tartott volna – inast, aki felhúzza ernyedt lábaira a harisnyát, és megdögönyözi az öregedő Szindbád petyhüdt inait, s titoknokot, aki öltözködés közben hűségesen számot ad az alagi istállók bizalmasabb híreiről, felolvassa a Szindbád által szerződtetett magánkutató jelentését arról a józsefvárosi leánykáról, akit a hajós, bonyolult nagylelkűségi rohamában, bejáró növendéknek íratott be az Angol Kisasszonyokhoz, hírt ad – noha sem a titkár, sem gazdája nem tudnak angolul – a londoni tőzsde gabonakötéseiről, s némán, méltóságteljesen s mégis alázatos főhajtással írja fel mocskos kézelője szegélyére a hajós körmönfont és nehezen megérthető aznapi parancsait, utasításait. A titkár természetesen nem is lehetett volna más, mint kicsapott színész vagy rágalmazásért elítélt álhírlapíró. „Az sem baj, ha iszik – gondolta Szindbád –, de megkövetelem, hogy tudjon a bécsi fogadók aznapi érkezéseiről.”

Így ült az ágy szélén, vakaródzva, kezében harisnyával, szájában a dohányfüst keserű ízeivel. Régi kedvünk! – gondolta most. Meddig játszol még, öreg Szindbád?… Bécsben talán már nincsenek is igazi fogadók, igazi érkezésekkel; csak szállodák vannak, ahol az száll meg, akinek éppen kedve és pénze van. Szindbád még másképpen utazott Bécsbe. Érkezését jó előre megírta a „Magyar Király” tulajdonosának, H. úrnak, s a magyar urak bécsi fogadósa soha nem mulasztotta el, hogy szalonkabátba öltözve, személyesen tisztelegjen régi vendégénél, a „költőfejedelem”-nél, mint a patrícius-fogadós a tollforgató urat kedvtelve és méltóságteljes udvariassággal címezni szokta… A „Magyar Király”-hoz címzett fogadóban, Szent István templomának árnyékában szállott meg Szindbád, mint aki nem tartja illendőnek, sem tapintatosnak, hogy regényhősét és pártfogóját, Felvéghy urat a „Sacher” termeiben zavarja, ahol a szivarozó Sachernével a főhercegek bizalmas természetű éjszakai kirándulásairól, a bécsi versenyek esélyeiről és egy hietzingi varrónő lábikráiról beszélget a nagyúr. Természetesen Ferenc Józsefről is beszéltek, gondolta Szindbád, s megnyújtózott, hogy csontjai is beleropogtak. Hunyorgott, s kibámult az alacsony ablakon. Hol volt már mindez?… Hol volt Ferenc József, akinek csak nádfonatú, amerikai íróasztalhoz illő, olcsó karosszékét őrizték a Burgban, hol volt Sacherné asszony, aki szivarfüstfellege mögött a Monarchia fáradt vérű urainak legbecsesebb titkait rejtegette, hol Felvéghy úr, aki soha nem indult el hazulról bőrtokba zárt havannái és szattyánzacskóba rejtett aranyrúdjai nélkül, sápadtan és szakállasan, mint keleti urakhoz illik, akik egyformán szívükön viselik és hallgatag komolysággal őrzik a nemzet gondjait, a versenylovak esélyeit, a hölgyek esküit és hazugságait, az Angol Kisasszonyoknál neveltetett józsefvárosi házmesterleányok szenvedélyes hűségnyilatkozatait és a magánkutató jelentését, aki szűkszavú bizalmassággal adja hírül, hogy a fiatal hölgy, kinek Felvéghy délután a Hűvösvölgy erdei sétaútján még máriaremetei úrilakot ígért, verandával és házi kápolnával, kevéssel később egy büntetett előéletű színházi újságíró karján belépett a „Pólai cápá”-hoz címzett szálloda dunai oldalra tekintő kapuján, s csak másfél óra múltán távozott el onnan, most már a Lánchíd utcai bejáraton… „Talán még az elefántcsont rózsafüzér is ott lapult a kézi szatyrában – gondolta felháborodottan Szindbád –, melyet Felvéghy úr tizenhatodik születésnapjára ajándékozott neki, s melyet utoljára egy Montmorency hercegnő hideg ujjai szorítottak a halálos ágyon…” Az elképzelés feldühítette. Mérgesen és a szokottnál fürgébben öltözött, mert titkos találkája volt a Lukács evangélistáról elnevezett hévizek forrásai előtt Arthurral, a mesélővel: a gőzbe készültek, hol Szindbád a mesélő társaságában erőt akart gyűjteni a nap zavaros, nagy figyelmet, kitartást, terepismeretet és önfegyelmet követelő feladataihoz.

A szobán, ahol kisleánya és felesége aludtak, lábujjhegyen lépdelt át, amint megszokta, azzal a hajnali lépéssel, ahogy az öregedő vadmacska lopakodik a kertek alján zsákmánya után. A cipőket kézben vitte, mint a vándorlegények. A kettős ágy előtt, ahol Szindbád helyét egy ideje Zsóka, a kisleány foglalta el, kinek vizsgaruha kellett Mária ünnepére, megállott a hajós, és gyöngéd figyelemmel nézte a hajnal langyos fátylaiba göngyölt, kedves, fiatal arcot. A gyermek anyja mellett aludt, s megérezte Szindbád nézését, mert felnyögött és a párnákba fúrta arcát. De az asszony, mint a vadak, mikor nesz kél a bozótban, felriadt. Felült az ágyban, tágra nyitott szemekkel bámult az oldalt hajtott fővel állongó Szindbádra, s mintha kísértetet látna, kiugrott az ágyból.

– Kedves Szindbád – suttogta forrón, míg pongyolájába bújt, s a fésülködőasztalhoz futott, hogy néhány sietős mozdulattal, mintha égne a ház, megigazítsa kócos, álomtól meleg fürtjeit. – Tegnap kikapcsolták a villanyt.

– Majd elintézem – mormogta bűntudatosan Szindbád. – Ismerek a városnál egy urat, akivel együtt jártam disznótorra a Dunántúlon.

– Pénzt kellene szerezni – mondta az asszony halkan, s közelebb lépve Szindbádhoz, a hajós vállaira nyugtatta kezét. – Zsókának vizsgaruha kell, kedves. A villanyszámlát is meg kell fizetni. Tegnap már Medvétől, a kávéstól hozattunk ebédet, s Mókus úr, a fiatal kocsmáros adott kölcsön zsírt meg hagymát a vacsorához. Nincs pénz a házban, Szindbád. Óbudán nem szeretik a hitelt.

– Írósors. A haza közömbös. Majd intézkedem – ismételte makacson és zavartan a hajós. – Ma korán hazajövök. Nyolcra várhat, kedvesem. Lesz ruha Zsókának, a villanyt is kifizetjük majd. Egyelőre csak beszéljen Medve úrral az ebéd ügyében. Most, hogy a kávéüzlet gondja mellett a fiatal Medve színészi pályára készül lépni, bizonyosan fontos számára, hogy ápolja kapcsolatait a sajtóval. Hallom, minap már próbát énekelt Szibillből a közeli Kisfaludy Színházban… Kérjen gyertyát is kölcsön, mert nem szeretek sötétben vacsorázni.

– Itthon vacsorázik! – sikoltotta halkan az asszony, azon a különös, fojtott hangon, ahogy csak sokat tűrő asszonyok tudnak, némán és fegyelmezetten sikoltani. – Töltött káposztát főzök. Bort is hozok a Mókus-pincéből. De ígérje meg, hogy korán hazajön, és nem iszik útközben sehol.

E kérés hallatára Szindbád, oldalt hajtott fejjel, elgondolkozott. Nem szerette a könnyelmű ígéreteket.

Egy időben könnyen, szívesen és sokat hazudott a nőknek. Legtöbbször azt ígérte nekik, hogy Egerbe viszi őket, Gárdonyihoz, aki jó barátja, s az egri fogadóban csárdást táncolnak majd éjfél után, mikor már a kegyszerekben utazó ügynökök is lefeküdtek, s a kanonokok közül csak a fiatalabbak merészkednek be a „Korona” éjféli szélvonattal átszellőzött termeibe. A nők, mint az irodalom dolgaiban tökéletesen tájékozatlan lények, sokáig hittek Szindbádnak: elhitték, hogy az egri remete Szindbád tiszteletére éjfél után csárdást szokott táncolni, s legtöbben azt sem tudták, hogy A láthatatlan ember szerzője jó ideje meghalt már, s békén álmodja a dombtetőn, melyet az egri várfalak öveznek, az örök csillagok alatt szomorú, titkos álmait. Szindbádot mulattatta a nők hiszékeny tájékozatlansága. Télen legtöbbször Bécsbe csábította a nőket. De a nők, különösen a tapasztaltabbak, kiket Szindbád leginkább szívelt, a középkorú özvegyek, kiknek jól menő kifőzésük volt a Józsefvárosban vagy gyümölcskertjük a sasadi domboldalon, vonakodtak téli időben külföldre utazni. „Felfázom, Szindbád” – vallotta meg az érzelmes, forró csábítás és hazugság gyönge órájában egy budakalászi nagyfuvarozó meglehetősen fiatal özvegye, mikor a hajós a „Pólai cápá”-hoz címzett fogadó étkezőtermében – ahol tiszteletére és utasításai szerint főzött hallevessel, s Arás környéki olaszrizlinggel iparkodott megzavarni az özvegy bodrosra kolmizott, szőke fejét – a bécsi szálloda sárga huzattal borított bútorairól, a pehelyágyról, Szent István templomának harangszaváról s egy bizonyos „kontusovka” nevű pálinkáról adott elő, melyet a közeli Dóm-pincében mérnek a kövér, stájerországi barátok. Szindbád megfontolta ez őszinte vallomás jelentőségét, de nem szűnt meg unszolni az özvegyet. „A »Magyar Király«-nál még cserépkályhák vannak – mondta, s cigarettája füstje mögül kémlelte a hatást. – Ha akarja, fakádakban is fürödhet, mint egykor Ferenc József, s hajnalban elhozatom magának a Diana-fürdőből a dögönyözőt, aki még Szalvátor főhercegnek és Orth Jánosnak vágott tyúkszemet.” De az özvegy erős maradt. S Szindbád csodálta a nők nagyszerű szimatját, mely irodalmi tájékozatlanságuk dacára is figyelmeztette őket, hogy a hajós hazudik, s esze ágában sincsen budakalászi özvegyekkel Bécsbe utazni.

De most, hogy öregedett Szindbád, s Oroszlán, az orvos, hümmögve és füttyentgetve, apró, méltatlankodó horkanások közepette szokta szemlélgetni a hajós szív-fényképeit, s az elkopott szív üteméről nagy műgonddal készített, morze-táviratszerűen ábrákkal és jelekkel telerajzolt villanyfelvételeket, megfontolta szavát, még akkor is, ha nőkkel beszélt. S ennek az egynek, aki most alvástól kipirult arccal, kócos fejjel, csillogó szemekkel, reménykedő pillantással állott előtte, különösképpen nem akart hazudni.

Ez az asszony, Zsóka anyja, akit Szindbád a hitvesi gyöngédség óráiban néha Evelinnek is nevezett – emlékül egy krétafehér arcú podolini nőre, a helybeli középiskola tornatanárának feleségére, aki naphosszat Heinrich Zschokke regényeit olvasta, s Szindbádnak, a rossz természete miatt akkoriban határszélre száműzött diáknak egyszer megmutatta betegesen fehér húsú térde fölött hímzett harisnyakötőjét –, ez az asszony ismerte Szindbád titkait. „Csodálatos, hogy mégis hisz nekem” – dörmögte néha, a kétely és bűntudat hajnali óráiban, a Medve-féle óbudai kávéház biliárdasztalának szomszédságában, az öregedő író. Szindbád bizalmas óráiban megvallotta, hogy ennek az asszonynak „aranyból van a térdkalácsa is”. Mit is hozott ez az asszony a hajós kissé már rozoga, viharvert életébe?… Most, mikor elnézte a kedves arcot, s tűnődő mozdulattal, nagy tenyerével megsimította a pihéktől selymes nyakszirtet, elgondolkozott e szerény sors felett.

Ez az asszony, kicsiben, mintegy szatyorban, ahogy vidéki nők indulnak éjszaka világgá horkoló, zsarnok férjük ágya mellől, elhozta az öregedő Szindbád életébe mindazt, amit kávéházak, kártyaszobák, salétromszagú kocsmák, emberi gondok savanyú gőzeitől párás társaskörök, málladozó körúti bérházak avas és molyos plüsshencserekkel bútorozott szobáiban ötvenöt éven át hasztalan keresett a hajós. Elhozta az otthon illatát, melyet Szindbád kölyök korában elveszített már, s aztán a vizsla szimatával, neszelve és riadozva keresett mindenfelé a világban. Elhozta a vidéki szobák naftalin- és almaszagát, amely úgy érinti meleg nyári délután a hazatérő vándor arcát, mint egy szelíd anyai pofon. Elhozta a kora őszi éjszakák mustízű nyugtalanságát, mikor az emberi szívek oly csendes reménykedéssel kezdenek dohogni, mint a budaörsi présházak hordóiban az erjedő újbor, mely a Saxlehner-féle földek közelségéből szívott fel az érés időszakában valamilyen kesernyés bölcsességet. Elhozta a csendet, melyet a hajós hasztalan keresett hajnalban a Nyulak szigetének bokrai között, mikor az ügyeletes rendőr is megunta már figyelni a virágzó galagonya- és bodzabokrokba húzódott, hazátlan szerelmesek nyögdécselését, s csak Szindbád alakja imbolygott az alvó sziget bokrai között, mintha az Árpád-házi szent életű királyleány egyik elhullajtott keszkenőjét keresné. Elhozta a csendet, melyben voltak apró neszek is, veszekedés, jókedvű csörömpölés a konyhán, danázás, mely alkonyat felé hangzik fel az óbudai ház udvarán, mikor a háziasszony és a cseléd versenyt vasalnak húsvét előtt, s a szénparázs és a frissen mosott, vasalt fehérnemű üde, ünnepies illata elkeveredik a sebtiben főzött vacsora, a zsírban sistergő hagyma, a borjúmáj és a petrezselymes újburgonya szagával… Elhozta a békét, mely szótalan volt, mint mikor a sötétedő szobában két megkínzott szív végre egyszerre dobban, s két meleg kéz eskü nélkül is örök szövetségre fonódik össze. Elhozta a majálisok jókedvét, mikor a hűvös erdőalján az ingujjban heverésző, szalonnát pirító urak fél szemmel a parázsló tűz s a patakba hűtött palackok fölé hajolgató menyecskék térdhajlását lesik, s aztán elnyújtózva a páfrányszagú árnyékban, egyszerre úgy érzik, hogy az élet talán mégsem volt az a félelmes és megalázó kaland, amilyennek a búcsú és a halál pillanatában kénytelen majd hinni az ember. Elhozta azt, hogy Szindbád, aki hajón, vasúton, gumikerekes kétfogatún, majd újabban a divatos gépkocsikon hajszolta mindenfelé az életben a megnyugvást és pihenést, mely elkerülte a lelkét, mint a napsütés a barlangok odvas öblét, most először, ennek az asszonynak oldalán, nem érezte sürgős szükségét az utazásnak, nem ébredt minden délben azzal a gondolattal, hogy estére már valamelyik vidéki város vendégfogadójának ivójában gondolkozik majd az emberek felfoghatatlan aljasságáról, a nők érthetetlen indulatairól, a pénz félelmes bukfenceiről s a magyar nemzet sorsáról – egyedül, oly egyedül, mint Szent Dávid lehet a Holdban, nem tartozva senkihez, mindig útra készen, szerkesztőségek előszobái, ruszin falvak, dunántúli présházak, a Nemzeti Múzeum szőrös, kitömött állatai között, vagy egy könyvtár kissé dohos és lehangolóan ünnepélyes, nem egészen veszélymentes magányában – Szindbád kettőtől félt csak kalandos életében igazán: a könyvektől, melyek hazudnak és a nőktől, akik az égre néznek és kezüket szívükre szorítják, mikor ígérnek valamit! –, vagy a Nyírség nádasai között, kukoricanadrágban és vízhatlan csizmában, könnyű flintával kezében baktatva a vad után, melynek vesztét soha nem kívánta komolyan, vagy egy pesti kávéház sarokasztalánál, sörösüvegek között; oly egyedül e lebzselő és ügynökölő, szivarszagú világban, mint Des Grieux lehetett a pusztában; egy szál tollal kezében, melyet időnként lila tintába mártott, hogy aztán, oldalt hajtott fejjel, rögzítsen valamit az álomból, melyet talán csak ő álmodott már egyedül Magyarországon. Így élt Szindbád, mert örökké menekült. Ötvenöt éven át utazott a hajós, kártyaszobák, nádasok, behavazott kárpátaljai kisvárosok, lóversenypályák és irodalmi kávéházak között. Ötvenöt éven át volt hazátlan, s minden városba és minden kocsmába azzal az érzéssel lépett, hogy milyen jó lesz elmenni innen. Ötvenöt éven át úgy nézett meg minden ajtókilincset, mintha tartani lehetne tőle, hogy hatóságok vagy nők ármánya kulcsra csukja őt, a vándort, valahol, s az utas ember e romlott és agyafúrt világban nem is lehet eléggé óvatos. Aztán egy napon megérkezett ez a nő, s a hajós körülnézett, és fejét vakarta. Először életében nem akart föltétlenül és mindenáron elmenni valahonnan és valaki mellől. E tünemény fölött mélyen elcsodálkozott.

De az élet, a magány, a szenvedések, a nők és a férfiak dolgának ismerete öt évtized alatt megtanította Szindbádot arra is, hogy nem érdemes az érthetetlen fölött túlságosan csodálkozni. Ezért feleségül vette Zsóka anyját, s már csak ritkán járt el nagybácsit és távoli, vidéki rokont játszani esküvőkön az újlaki templomban, ahol szerényen megállt a násznép között, s az általános meghatottságban és zavarban hosszúakat csókolt bele az oltár elől rózsaszín zavarban elvonuló óbudai menyasszonyokba.

Ez a nő elhozta Szindbád szívébe és életébe a békét. A hajós gyanakodva hallgatta azt a csendes, dohogó választ, mellyel szíve felelt e kísértésre. Úgy tanulta, hogy íróknak nem tesz jót a boldogság. „Mint az agarak – dünnyögte néha, éjfél után, a »London« szálloda éttermében, mikor Várdali, az irodalommal fertőzött segédszerkesztő, Szindbád tanítványa és tisztelője, végzett már a Magyar Szabadság tördelésével, helyére tette a harcos lapban az utolsó öngyilkost és sikkasztót is, s olcsó cigarettája füstjén át, őszes, nyúzott éjszakai vadállatokhoz hasonlatos fejét a fröccsel teli pohár fölé hajtva, csillogó szemekkel hallgatta a hajós tanításait –, mint az agarak, az írók is akkor futnak csak jól, ha éhesek és boldogtalanok.” Gúnyosan mondta ezt a hajós, mert hitt a boldogságban, s mélyen megvetette ezt a világot, mely éhezteti az írókat, s fintorgó mozicsillagok bámulására szívesebben adja ki pénzét, mint egy jó könyvre, mely felelni tud az élet és az álmok kérdéseire. „Egyetlen sikerem volt csak ebben a világban – horkant fel ilyenkor Szindbád. – Tudod-e, melyik könyvemnek volt igazán sikere? Az Álmoskönyvnek, Várdali.” S mikor a segédszerkesztő hallgatott: „Bródynak volt igaza – mondta még halkan, haragosan. – Új szakácskönyvet kellene írni, akkor talán még vihetném valamire a hazában.”

Várdali hallgatott ilyenkor, szomjas torokkal s még szomjasabb fülekkel. Szindbád ritkán beszélt csak a sérelemről, mely e komisz korban az írók és úriemberek szívében parázslott.

Nézte az asszonyt a hajós, és gyöngédség áradt el szívében, azzal a rejtélyes áradással, ahogy a tavaszi vadvíz ömlik el a komor, fagyott földeken.

Sokat nem kaptál tőlem, kis madár – gondolta, és oldalt hajtotta fejét. – A búcsút kaptad, Szindbád búcsúját.

De hangosan, szigorúan azt mondta:

– A fontos az, hogy egészen apró legyen a töltelék a káposztában. Tudja, kedvesem, hogy két felfogás küzd itt egymással. Én az apró töltelékek híve vagyok, melyeket nem borít semmiféle zöld viganó. Így ettem egyszer, Ungváron, a város végén, egy kocsmában, ahová a kolduló barátok jártak bort inni éjfél után, s ennek a tölteléknek ízét huszonöt esztendő múltán sem tudom elfelejteni. A dagadóról lemondok, tekintettel koromra, s Oroszlán nagyképű és gyermekes tanácsai miatt is. De a karmonádlihoz ragaszkodom. Csak vigyázzon, kérem, hogy a csontos részt kapja, és arra is, hogy a húst ropogósra süssék.

S fél karral magához szorította az asszonyt. Így mondta, a magasból, csendesen és mosolyogva, mintha bocsánatot kérne valamiért:

– Még ma is élnek emberek, akik nem tudják, hogy a székelygulyásba nem színhús, hanem a csontos húsdarabkák valók.

Az asszony felnézett Szindbádra, s szeme megtelt szerelmes melegséggel és könnyekkel.

– Vigyázzon, kedves – súgta halkan. – Minden úgy lesz, ahogy akarja. Vigyázzon az egészségére.

– Kulcsokkal álmodtam – felelte kitérően a hajós. – Hideg időt jelent.

Felhúzta cipőit, homlokába nyomta puha kalapját, még egyszer körülnézett a lakásban, ahol egyszerű és puritán volt minden, mint egy szerzetes otthonában, s mint ahogy a süket világ hegedűséhez illett is. Aztán, szokása szerint babonás módra, jobb lábbal lépve át a küszöböt, kilépett a világba, melyet minden reggel olyan érzésekkel keresett fel, mint a csősz a dobra került birtokot, melyre nem vigyáz már senki; csak az Isten és Szindbád, a hajós.

AZ UTCÁN, A FÖLDSZINTES HÁZACSKA kapuja előtt megállott Szindbád, mert bérkocsit látott állongani a „Medve” kávéház bejárata előtt. Mint vidéki ember, e jelből rögtön tudta, hogy komolyan és férfiasan mulatnak e reggel a „Medvé”-ben. Már csak az egészen elszánt és beavatott emberek vitették magukat früstökölni májusi reggeleken az óbudai „Medve” kávéházba.

De a kocsi, a cájg, a lovak, mindez ismerős volt Szindbád számára. Homlokába húzott kalappal, óvatos léptekkel körüljárta az őgyelgő bérfogatot, s botjára dőlve szemlélte egy ideig, mint egy vidéki úr, aki a napfényes reggelen a közeli megyei székvárosba készül, zabot eladni, sörözni a szolgabíróval, s aggályosan mustrálja, nem hoz-e szégyent reá kocsisa, befogtak-e annak rendje és módja szerint, odakészítették-e a könnyű homokfutó ülésére a kockás skót takarót, s fényesre vakarták-e a lovakat, ahogy előző este megparancsolta. A bérkocsi, körülbelül az utolsó példányok egyike a városban, valamikor gumikerekű volt, s Szindbád emlékezni vélt a lovakra is. Nem sok futott már ez alkalmatosságokból Budapest poros utcáin. Mindenki gépkocsin járt, mely sebes volt és büdös, s kocsikázni már nem, legföllebb csak közlekedni lehetett vele. Az egyfogatúak, melyek Szindbádban múlhatatlanul a gőzfürdő és a színinövendékek emlékét keltették fel, úgyszólván teljesen eltűntek már a forgalomból; különös módon csak a Rombach utca tojáskereskedői vitették még magukat és árujukat e rozzant szekerekkel, s a fekete szemű és tragikus arckifejezésű örmények, kik szőnyegekkel kereskedtek, s hosszú rudakra göngyölt perzsa futókat szorongattak maguk mellett az üléseken, oly komoran és szenvedélyesen, mint valamikor Szindbád vitte hajnalban, e kocsikban, a Budai Színkör kardalosnőit a városligeti Víztorony irányába, hajnali sétakocsizásra. Máskülönben nem járt már senki lovaskocsin a városban. Szindbád sokáig ragaszkodott a fogatokhoz, de aztán eltűntek kedves kocsisai a standokról, s füles sapkában, gépkocsik kormánykerekei mellett bukkantak föl, kissé szégyenkezve, mint a huszár, aki leszállt a lóról, és felcsapott masinisztának.

Most mindenesetre alaposan szemügyre vette Szindbád a fogatot. A Templom utcában kevesen jártak e májusi reggelen. A földszintes házakkal szegélyezett utca oly csendes volt, mintha Óbuda lakói valamennyien elmentek volna a szomszéd házba, a füvesasszonyhoz, írt és füvet kérni bolond szívekre és szenvedélyektől dagadt hasakra; mert Szindbád, ahogy múltak az évek, hajlott a föltevésre, hogy talán még Óbudán sem lehet bölcsességgel és mérséklettel elviselni az életet.

– Lovastisztek? – kérdezte halkan, a beavatott ember hangján Szindbád a kocsistól, aki kissé bizonytalan léptekkel, seprőpálinkát lehelve lépett elő a „Medve” söntéséből.

– Szindbád úr! – kiáltott örvendezve és tiszteletteljes hangon a kocsis. Nem akadt bérkocsis a városban, aki ne ismerte volna személyesen a hajóst. – Tollkereskedők! – mondta aztán bizalmasan. Kacsintott, és egyik karját könyökben meghajlítva, e cinkosi mozdulattal mutatta, hogy a hunyó fényességű pesti éjszakában ez alkalommal kitűnő vendégei akadtak.

– Nagyon helyes – felelte komolyan Szindbád. – Már Széchenyi megmondotta, hogy az iparosodás és a kereskedelem lesz Magyarország jövője. Csak helyeselni tudom, hogy a merkantil világ is tiszteli az ősök nagy hagyományait.

– Pestiek – mondta a kocsis. – De teljesen részegek – mondta mentegetődző hangon. – A „Vörös malom”-ból érkeznek, rozspálinkát akartak inni, s folyton sírnak és csuklanak. Én még nem is láttam részeg pestieket, nagyságos uram.

A kocsis kissé merev mozdulatokkal kísérte beszédét; szemmel láthatóan részt kért a rozspálinkából maga is. Szindbád udvariasan mondotta:

– Ritkán fordul elő. A pesti nép inkább a feketekávét szereti, ezt a józan mákonyt, mert az vitatkozásra ingerli őket. Én magam ismertem ugyan egyet a Király utcában; kegyszerkereskedő volt, s a „Kis Szarká”-ban úgy ivott, mint a gödény. De az ilyesmi ritka tünemény.

S felszállt a kocsiba:

– Mehetünk? – kérdezte, és eltápászkodott az ülésen.

– Mehetünk – mondta boldogan a kocsis, és felült a bakra. – A kocsi ugyan vendégeimé, és a taxamérő tizenhat pengőt mutat már.

– Csigavér – dörmögte Szindbád, elnyújtotta hosszú lábait a kocsiban, s dörmögve, kézlegyintéssel mutatta, hogy e részletek nem érdeklik többé. A kocsi, lassan kocogva és poroszkálva, elindult az aranyszín májusi reggelben Pest felé.

Szindbád világéletében szeretett kényelmesen utazni. Azt mondotta, hogy az utas, kinek szíve oly nehéz, mint poggyásza, nem is utazhat elég kényelmesen. Behunyta szemét, s törődött testében emlékező örömmel élvezte az ismerős ringást, barátságos és kedves zötyögést. E régi pesti kétfogatúak törött rugós hintázásában volt még valami a másik élet lebegő, imbolygó üteméből. A kétfogatúval sok mindent lehetett csinálni, csak éppen nagy távolságokra nem lehetett indulni vele. A kétfogatú néha száguldott, néha poroszkált, de soha nem sietett. Nyilván nem volt különösen fontos hajdani utasai számára sem, hogy sietősen jussanak el valahová. Aztán volt itt egyfajta kényelmesség az ülésekben, melyekből kilógott a lószőr, a kis ülés támlájában, melyre Szindbád felrakta a lábát, igen, még a lótakarók és a lovak szagában is volt valami meghitt, bizalmas és ismerős, melyet Szindbád mind mohóbban és egyre szomorúbban keresett az életben, s mind ritkábban talált meg az élet valamely divatjamúlt tüneményében. „A villamos olcsóbb” – gondolta bűntudatosan, csukott szemekkel Szindbád. Igen, a villamos sokkal olcsóbb volt, mint ez a viharvert bárka, mely tizenhat pengős kezdő megterheléssel indult el az útra, aminek célja az lett volna, hogy Szindbád hatvan pengőt keressen estére, és vizsgaruhát vehessen Zsókának. „Soha nem lesz belőlem takarékos ember, hasztalan élek akár száz esztendőt is az óbudai braunhaxlerek között” – folytatta az önvád néma magánbeszédét a hajós. A villamos néhány fillérért elvitte volna utasát az izgatott városba, ahol e hajnali órában is a ragadozók nyugtalanságával és agyafúrtságával járkáltak már a szomorú emberek a mindennapi kenyér után. De a kocsi kellemesen himbált, s Szindbád nem tudta sajnálni a fölösleges tizenhat pengőt, melyet kidobott e könnyelmű mozdulattal az ablakon, mikor levette az éjszakai fuvar költségeinek gondját az ismeretlen és duhaj tollkereskedők részeg vállairól. Nem tudta sajnálni, mert sütött a nap, mert pontosan erre vágyódott szíve mélyén ma reggel, mikor kilépett a Templom utcai ház kapuján, mert tisztelte és utálta a villamost, s minden más, hasonló közlekedési eszközt – utoljára a szigeti lóvasút kényelmetlen ülésein érezte jól magát, mikor a lovacska oly fürgén ügetett a keskeny sínpálya vaslécei között, mintha találkára vinné utasát, a férfikora delén baktató, akkor még harcias és Oroszlán tanácsait szívből megvető Szindbádot, a szigeti ház egykori lakosát! –, nem tudta megbánni e könnyelmű cselekedetet, mert egy hang, melynek a suttogására mind gyakrabban kénytelen volt figyelni utolsó időben, azt súgta neki, hogy nem érdemes túlságosan bölcsnek lenni az élet hátralevő szakában, amely olyan rövid már, mint az október végi, mustszagú délutánok. „Üzemköltség” – gondolta a hajós, s nagy botjára támaszkodva, kissé előredőlt a kocsiban. Nem lehetett megbánni semmit, amit az érthetetlenül rövid életben szíve és hajlamai sugallatára cselekedett az ember.

Így poroszkáltak a meleg reggelen Budapest felé, az úr, a kocsis és a lovacskák: mintha láthatatlan temetési menetet kísérnének. De a valóságban sütött a nap, és az élet csodálatos illata áradt el a Duna menti táj fölött. A hajós fáradt szíve dobolni kezdett a májusi napfény érintésére. Talán ez a legszebb az életben, gondolta most, a rozzant kocsiban, botjára dőlve és csukott szemekkel. Ez a legszebb az életben, megélni még egyszer a májusi reggelt, megfürdetni arcunkat a sistergő tavaszi napfény illatában és gőzeiben, s tudni, hogy az élet mögöttünk van, és semmi nem fáj már többé igazán, a nők hazudhatnak, amit akarnak, a férfiak rabolhatják a pénzt és törhetik a fejüket gonosz mesterkedéseiken, s mi közben tudjuk, hogy az élet közömbösen megy tovább, velünk és nélkülünk, s mindaz, amitől szenvedtünk, eloszlik az időben és a napsütésben, mint ahogy eloszlik a májusi fény érintésére a reggeli köd a Duna fölött. Tizenhat pengő, gondolta szórakozottan a hajós, tizenhat pengőből talán már a villanyszámlát is kifizette volna Zsóka anyja. Ez a föltevés egy pillanatra elszomorította. De arca, mely oly nyugodt és méltóságteljes volt e pillanatokban is, mint egy keleti istenszobor már nem is kérdező, nem is csodálkozó, örökké hallgatag arca, végül is mosolyogni kezdett. „Oda kell írni a többihez” – gondolta mellékesen. A többihez, a százasokhoz és ezresekhez, a számlálhatatlan bankjegyköteghez, melyet Szindbád elszórt és eldobált félszázad alatt a kártyaszobákban, a lóversenyek rácsos pénztárai előtt, a grinzingi és tabáni kocsmákban s szállodákban, ahol délután hatkor lehetett felébredni – mint ez úriemberhez illik is, aki nem akar már semmiféle közvetlen kapcsolatot e romlott világgal –, s más helyeken, oktalanul és jókedvűen. Nem, a pénzzel nem tudott rendet tartani a hajós. Ismerte a bankjegyek fogását, bal zsebében tartotta a pénzt, borosan és behunyt szemekkel is meg tudta különböztetni, a kártyás ember tapintó ujjhegyeivel – mint a vakok – a tízest az ötvenestől, tudta, hogyan szerzik a szomorú, éhes és izgatott emberek a pénzt, érezte a bankókon a vér és izzadság, a szerelmi illat és a könnyű parfüm, a szalmazsák és a fülledt emberszag gonosz páráit, s néha már azt hitte, hogy olyan okos pénzdolgokban, mint a holland zsidók – csak éppen ragaszkodni nem tudtak egymáshoz, Szindbád és a készpénz. Látta a pénzt, amikor még arany volt, s látta, mikor jancsibankó volt, mely teli pofával hazudott világgá üres számjegyeket. Nem félt a pénztől és nem is tisztelte. Mikor zsebébe nyúlt, hogy előhúzza a bankókat vagy futtassa kissé a zöld posztómezőn a sárga csikókat, e mozdulatban mindig volt valami a vállvonásból. Ismerte a pénzt, mint szent jelképet és gonosz hatalmat, tudta, mit árulnak e városban a pénzért, néha megbámulta egy kósza százas bankó bal sarkában Mátyás, az igazságos arcképét, s tudta, hogy a bölcs király jegyében kik, mikor és hogyan csalnak, esküsznek hamisan, hazudnak és gyilkolnak e városban. Mindent tudott a pénzről Szindbád. Csak bánni nem tudott vele.

Ezért most is vállat vont, könnyedén, a tizenhat pengő emlékére, s fejmozdulattal intett, mintha odaszólna egy láthatatlan főpincérnek, hogy írják ezt a május reggeli könnyelműséget is a többihez. Szindbád tudta, hogy harca a pénzzel reménytelen, és nem érdemes már sokat hajbókolni a gonosz bálvány előtt. A valóságban a hajós megfontolt természetű volt. Legszívesebben takarékkönyvet váltott volna a budai Fő utca régi banküzletében, ahol a pénztáros naphosszat miséket írt a hangjegypapirosokra, s a betevők oly bizalmasan társalogtak a hivatalnokokkal, mint egyetlen nagy család, a józan életű és megbízható polgári család tagjaihoz illik. Ebben a bankfiókban szeretett volna pénzt tartani Szindbád, s a betétkönyvet otthon belevarrni a szalmazsákba. Aggályos volt és megfontolt, s ezt az érzést túlzással és széles mozdulatokkal leplezte önmaga előtt. Mindent túlfizetett, noha oly pontosan ismerte a tárgyak és világi dolgok igazi értékét, mint egy kofa a nagy vásárcsarnokban. Félig behunyt szemmel járt a világban, melynek jelenségeit valamilyen érthetetlen, önmaga számára is megmagyarázhatatlan értesültséggel tartotta számon, pontosan tudta, mi az értéke egy embernek vagy átmeneti kabátnak, hol mérnek tiszta bort és igazi költészetet, melyik nő fizet érzéssel az érzésért, s melyik érdemtelen arra, hogy egy férfi akár csak egy cigaretta elszívásának időtartamára is rosszkedvű legyen miatta, ismerte az öblös hangú közéleti férfiak becsületszavának és fogadkozásainak értékét, s tudta, hol lehet olcsó és megbízható harisnyákat vásárolni. Mindent tudott Szindbád, mindennek ismerte értékét, és semminek az árával nem tudott törődni, s néha ő maga is csodálkozott, honnan tudja mindezt a tárgyakról és a természet tüneményeiről, a férfiakról és a nőkről, az állatokról és a démoni szellemekről, a babonákról és az élet köznapi, vajákos titkairól – miféle szimat, eszmélet, ösztön és az értelemnek milyen félig hunyt pillantású, kandi sugara oktatta Szindbádot a világ ismeretére?… Iskolában nem tanulta mindezt. Szindbád leérettségizett, de máskülönben keveset, igazán csak a legszükségesebb időn át s szórakozottan járt az iskolába. Magiszterei és preceptorai, kiket atyja, a szótlan nyírségi úriember tartott az ősi kastélyban a fiatal Szindbád oktatására – egy lengyel úr s egy kicsapott, öreg vándorszínész, aki legalább úgy félt Szindbád atyjának pofonjaitól és kutyakorbácsától, mint a hajós fiatal korában –, megtanították fél kézzel, nadrágzsebben cigarettát sodorni, s úgy önteni le a borospohár tartalmát, hogy az ivó ember ádámcsutkája ne mozduljon kortyolás közben – de ez volt aztán minden. A két mester, a lengyel és a vándorszínész, maguk sem tudtak többet az életről. Mikor, hol tanulta a világ titkos tudományát Szindbád? Hol szerezte alapos és félelmes ismereteit? Ő maga sem tudott e kérdésekre felelni.

– Az író – mondta néha Várdalinak, a tanítványnak – szag után megy, mint a róka. Ha tudnák az emberek, amit mi tudunk, serétet küldenének minden igazi író bőre alá.

De az emberek nem tudtak semmit Szindbádról. Ment a kocsi a napsütésben, himbálta utasait, a lovacskák vígan poroszkáltak Árpád király útján, az öreg Duna mentén, mintha Pozsonyból érkezne a vendég, s a lovak a híres, vörös postakocsit vontatnák, mellyel valamikor Szindbád bolondos regényhőse, Felvéghy úr utazott az ősi koronázó város és Pest-Buda között, felhajtott gallérú, nyestprémmel bélelt bundájába burkoltan, beteges iszonyattal és gőggel húzódva meg a batár belsejében, sárga arcán a halál, a csömör és az undor hideg kifejezésével s mégis oly álmatag és sóvárgó szemekkel, mintha titkot tudna és őrizne szíve mélyén, titkot, mely oly édes és engesztelő, mint az anyák csókja, oly vérforraló, mint életünk egyetlen, igaz szeretőjének meztelen lába, amint kíváncsian és önfeledt tartással előbújik a szerelmi nyoszolya dunyhája alól, s oly áhítatos, mint az eskü, mellyel a férfiak hazájuknak és a becsületnek tesznek fogadalmat. Így ült Szindbád is az öreg bérkocsiban, s nézte a Dunát, mely vígan poroszkált tavaszi kedvében a Vaskapu felé.

Szindbád jó viszonyban élt a Dunával. Amikor csak tehette, mindig e lomha és hatalmas test közelében lakott, ismerte minden változását és szeszélyét, ismerte hangját és színeit, madarait és embereit, ismerte éjszakai titkait, mikor az öngyilkosok versenyt úsznak az álmodó sirályokkal Paks felé, ismerte nyári ricsaját, szőkeségét és kék selyem ábrándját, ismerte, mikor ideges, mint egy kóbor költő, mikor fekete és tragikus, mint a város legszennyesebb titkainak és véres bizalmatlanságainak tudója. Szindbád szerette az örök dolgokat, ezért lakott mindig a Duna közelében. De most, e sűrű, tavaszi reggelen, oly végzetesen ismerős és szívet szorítóan bizalmas volt a Duna, hogy Szindbád szíve megtelt nyugtalan örömmel. Nézte a vizet, mely halványsárga volt e reggelen, mint a purzicsándohány. Szagolta a nagy víz nedves-erjedt illatát, melyben elkeveredett a tavasz minden fűszere, az óbudai gyárak minden salakja és a nagyváros minden moslékja. Emlékezett, hogy nem is olyan régen, néhány hét előtt, gyapjas, vastag, szennyes jégködmön borította a vizet, a hajógyár körül léket vágtak a halászok a jégbe, s egy reggelen ledobta a víz ezt a szennyes köntöst, s üdén és szőkén kezdett áradni, mintha megfürdött volna a tengerben. A népek életére gondolt Szindbád, az ezer évekre és a vándor népekre, melyek sorsukat úsztatták e folyamon, s az emberi életre gondolt, mert a Duna hömpölygése mindig a múló emberi sorsra emlékeztette. De ilyesmiről nem szeretett beszélni. Ezért inkább ezt kérdezte a kocsistól:

– Isznak-e még a „Kék hordó”-ban reggelenként eperpálinkát?

– Csak az úriemberek – mondta a kocsis – és az öregebb kocsimosók. Nagyon kevesen isznak már eperpálinkát a városban.

– Így vesznek ki a szép szokások – mondta mérgesen Szindbád. – Hallom, újabban valamilyen förtelmes kotyvalékot iszik az ifjúság, szeszek zagyvalékát, melyet koktélnak neveznek.

– Erről nem hallottam, nagyságos úr – mondta a kocsis, és a lovak közé csapott, mintha megijedt volna e hírtől.

– Jó helyről tudom – mormogta a hajós. – Kászonyi Pista mondta, aki személyesen ismer két színésznőt. De meg van írva, hogy veszélybe jut a nemzet, mely nem tiszteli az ősök hagyományait.

A kocsis nem felelt, s a lovak, mintha megértették volna Szindbád rosszalló mormogását, szaporábban kezdtek ügetni. A hajós hátradőlt az ülésen, és visszavonult hallgatásába. Legszívesebben már csak kocsisokkal és pincérekkel beszélgetett, de azokkal is csak a legszükségesebbet. Most mérgesen szólt, hangjában dohogó indulattal, de a valóságban régen beletörődött már, hogy a korcs nemzedék újabban nem iszik reggelire eperpálinkát, s máskülönben is elég jól érezte magát. A kocsizás Szindbádban mindig kellemes érzéseket ébresztett. Még mindig remélte szíve mélyén, hogy a kocsis és a lovak egy napon túlhaladnak az úti célon, s valahol vidéken állanak csak meg egy ház előtt, ahol a boldogság lakik! Mit várt Szindbád az élettől, miféle boldogságot? Most, mikor már csaknem vége volt mindennek, s szívében az érzések olyan kocsonyássá fonnyadtak össze, mint a százéves tokaji bor a földtől és időtől fekete palackokban, néha elcsodálkozott, milyen kevés és milyen egyszerű volt mindaz, mire vágyott! Most már tudta néha, hogy eltévedt az életben, s talán nem is okolhat mást ezért, mint fáradt és bölcs vérét, mely ezer éven át csörgedezett e hazában, ruganyos és kemény, vagy meszes és petyhüdt erekben, míg végre Szindbád testében és szívében kezdett buzogni. Nem okolhatott mást, mint a természetét, mely az irodalom végzetes kalandjába eltévedt úriembert örökké űzte két világ partjai között. Szindbád igazában arra született, hogy negyvenéves korában legnagyobb gondja a méhek rajzása legyen, vagy az újbor lefejtése, vagy a téli körvadászat, melyre meghívja a környék rangosabb puskásait. A ruha, melyben legszívesebben életehosszat járkált volna, szarvasbőr betétes lovaglónadrág volt, könnyű csizma, kockás bekecs, amilyet a kasznároknak adnak el a Rákóczi úti kereskedésekben, s zergetollas kalap, melynek sötétzöld szalagja fekete már az időtől, a zsírtól és az izzadságtól. Ilyen ruhában szeretett volna életehosszat bandukolni a hajós, s otthon valamelyik, szállodacímkékkel teleragasztott angol bőröndje fenekén csakugyan őrzött még egy lovaglónadrágot, olyan áhítattal, ahogy csak a szűzleányok tudják őrizni a kedves arcképét imakönyvükben – a kedvesét, aki hajóra szállt és elment az Újvilágba, mert nem volt pénze a szerelemhez. Szindbád érzelmes ember volt, s tragédiáját világos pillanatokban nagyon egyszerűen látta. Mindössze arról volt szó, hogy úrnak és írónak született egy világban, amelynek nem volt többé szüksége igazi urakra, sem igazi írókra – mert a kettő, Szindbád szerint, egy és ugyanaz. Volt egy idő, gondolta Szindbád, mikor minden író szíve mélyén Vörösmartyra szeretett volna hasonlítani, aki igazi úr volt, magyar és őrült, nemes és komor, ahogy kell és illik a világ szennyes akaratával szemben; úr, mindenképpen és költő, mindenáron, borosan és koldusszegényen is, szívében a haza minden fájdalmával, magánosan, szemközt a Balatonnal, ereiben a gonosz csók mérgével, üveges, boros pillantással bámulva a magyar tájat, s megbicsakló nyelvvel, hűlő ajakkal A vén cigány esküigéit skandálva… Berzsenyi úr volt, dohogott a hajós, Arany is az volt és Petőfi is. Nem a rang és mód jelentette a hajós számára az urat, hanem a nagylelkűség és az igaz indulat, mellyel valaki vállalja sorsát és szerepét a világban. De most inkább mulattatók voltak az írók, vagy fontoskodtak, mint a földmérők, vagy megrettenve hallgattak, mintha csakugyan olyan nagy veszély lenne a börtön és a packázó hivatal! Szindbád megvetette a politikát, s azt tartotta, hogy az író, kinek a legnemesebb érzésekre és a legfőbb igazságokra kell nevelni nemzetét, mindig csak a végső dolgokról beszélhet: az őszről, vagy a becsületről, vagy az emberi végzetről, vagy a nőkről, akik, a maguk módján, néha fesletten, néha áhítatos tisztasággal, az élet értelmét őrzik karjaik között. A hajós úrnak született, s olyan reménytelenül és egész sorsával volt író, oly kevéssé tudta csak megérteni ezt a világot, s oly keserű volt már szívében, hogy néha csodálkozott, mit is keres még az emberek között? Egy hang ilyenkor azt mondta neki, hogy mégis dolga van ezen az érthetetlen világi versenyen. „Jelet kell hagynom – gondolta ilyen pillanatokban, csukott szemekkel –, hogy volt egy másik Magyarország.” S élesen látta ezt a másik hazát, melyet szívével és tollával védett, mint egykor ősei karddal és buzogánnyal.

De erről még Zsókával sem szeretett beszélni.