Peter James

NYOMTALANUL

Peter James

NYOMTALANUL

A mű eredeti címe

Left You Dead

Copyright © Really Scary Books / Peter James 2021

Hungarian translation © Kajsza Krisztina

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KAJSZA KRISZTINA

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

A borító Chalabala fotójának felhasználásával készült.

ISSN 1416-7026

ISBN 978 963 452 842 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Szeretett Oscarunk emlékére, és minden állatnak.
Köszönet a feltétlen szeretetért, amellyel boldogabbá teszik
az emberek életét. És külön köszönet illeti Spookyt, Wallyt, Willyt,
Woot és a szőrös-tollas népségünk többi tagját.

1. fejezet
Szeptember 1., vasárnap

Szinte minden vasárnap összekaptak valamin. Többnyire piti dolgokon. De aztán mindig gyorsan elvonultak a viharfelhők: elég volt egymásra nézniük, és már nevettek is az egészen. Ez alól a mai vasárnap délután sem volt kivétel, amikor már csak pár hét választotta el őket a negyedik házassági évfordulójuktól. A mai civakodásuk tárgya a macskaalom volt.

Niall vezetési stílusa folyton rettegésben tartotta Edent, bár a férfinak eddig csak egy balesete volt. Pár éve egy buliból jöttek haza, amikor kisodródtak az útról. Bevallotta, hogy menőzni akart. Épp akkor vettek egy új – jobban mondva egy használt – Golf GTI-t, és Niall meg akarta mutatni, milyen gyorsan repeszt, amikor a helyszínen tartózkodó közlekedési rendőr szeme láttára kiegyenesített egy kanyart.

Ezúttal már félórája vitatkoztak. Mint mindig, Niall most is zsörtölődött, és a szokásosnál erősebben taposott bele a BMW gázpedáljába. Kis híján összeütköztek egy szembejövő Land Roverrel, amikor megelőztek egy lakókocsit vontató autót.

Remek, gondolta Eden. Bármelyik percben meghalhatok, és az utolsó kimondott szavam a „macskaalom” lesz.

– Nézd, biztos, hogy pont most kell megvennünk, drágám? – kérdezte Niall kissé lehiggadva. – Szeretném elcsípni a belga nagydíj végét.

– Majd megnézed az ismétlést.

– Az nem ugyanaz – felelte a férfi, azzal lehúzta a kocsi ablakát, kidobott egy agyonrágott rágógumit, aztán a zsebében matatott, és bekapott egy új rágódrazsét.

– Jobban örülnék, ha nem csinálnád ezt. Tedd a rágópapírba, és dobd ki egy szemetesbe! – cöcögött Eden rosszallóan. – Most kell beszereznünk. Pénteken kellett volna megvenned, de megfeledkeztél róla – emlékeztette a férjét. – Aztán tegnap is megvehetted volna, de megint csak kiment a fejedből.

– Tudom, de annyi dolgom volt. Megpróbáltam pénzt keresni. Három repülőtéri fuvarom volt, de alig kaptam valami borravalót.

– Meg kéne fontolnod, hogy átállj az Uberre. Ott értékelheted az utasokat, és a smucigoknak egy csillagot adhatsz.

– Csak akkor fogok az Ubernek dolgozni, ha az egész cég az enyém lesz.

Eden inkább ejtette ezt a témát – Niall nagyratörő álmait –, nehogy a vita újra fellángoljon közöttük.

– Mindössze öt perc lesz az egész: berohanok, megveszem, és már itt is vagyok.

A férfi morgott egyet.

A nő előrehajolt, és felvette a férfi iPhone-ját.

– Csak megnézem a ma lőtt fotókat.

– Elképesztő, hogy folyton hagyod lemerülni a telódat, pedig sokkal jobb a kamerája, mint az enyémnek.

– Feltöltöttem volna a kocsiban, ha nem felejted el kicserélni a kábelt olyanra, ami működik is. Kikapcsoltam, nehogy teljesen lemerüljön – mondta a nő, végiggörgetve az applikációkat.

– Tegnap este kellett volna feltöltened.

– Nos, mégsem tettem meg – ingatta a fejét a nő.

A férfi megint felhorkant.

– Atyaég! – kiáltott fel Eden, elveszve az alkalmazások útvesztőjében. – Hány appot töltöttél le? Szerintem száznál is többet. Lefogadom, hogy a feléről azt se tudod, micsoda. Azt mondtad, kitörlöd azokat, amiket sohasem használsz.

– Majd megteszem, ha lesz rá időm.

Eden vigyorogva ingatta a fejét.

– Szerintem zabos leszel tőlük...

– Nem zabos, hanem appos... − vigyorgott vissza Niall.

– Ez szörnyű! – kiáltott fel Eden, amikor megtalálta a mobilon a Galéria elnevezésű mappát, és rákoppintott. Rengeteg ma délután lőtt fotót tartalmazott egy hatalmas, a késő nyári napsütésben pompázó Erzsébet kori kúriáról, és az azt körülvevő gondozott parkról, meg a benne lévő tóról. Csodás panorámafelvételek készültek a dél-angliai dombokról is. Végül számos fénykép volt Edenről, amint a szűk fehér sortjában és a rózsaszín topjában egy fakorlátnak támaszkodik a tó előtt. – Azta! Szuperek lettek, imádom őket! Na persze nem mindet.

– A te mobiloddal még jobban sikerültek volna.

Eden suttyomban törölte azokat, amelyek kevésbé nyerték el a tetszését, és csak azt az egyet hagyta meg, amelyikkel teljesen meg volt elégedve. Amelyiken a tó előtt állva pózolt. Aztán visszatért az alkalmazásokhoz, és átnézte őket.

– Ez mi? MindNode?

– Fogalmam sincs.

– Kitörölhetem, ugye?

– Persze, csináld csak! – mondta a férfi némi ingerültséggel a hangjában.

A nő törölt még néhány alkalmazást, miután megkérdezte, szabad-e.

Amikor az Upper Shoreham Roadra értek, ahol hatvan kilométer per órás sebességkorlátozás lépett életbe, a férfi a szélvédőn keresztül a gyülekező felhőkre mutatott.

– Az előrejelzések szerint két óra múlva esni fog. Ma este fel kell vennem egy utast a Heathrow-n, és a nagydíj után még szeretnék egyet biciklizni. Kell egy kis kardioedzés, mielőtt melózni megyek. Nem várhat a dolog holnapig?

– Drágám, a macska nem fogja keresztbe tenni a lábát, ha pisilnie kell, hanem simán kiereszti. Mondtam már: beszaladok, elveszek egy csomag almot, és öt perc múlva már itt is vagyok.

– Esküszöl? Mert tudom, hogy viselkedsz, amikor belépsz egy üzletbe. Nem bírod megállni, hogy ne vásárolj mindenféle szirszart, amiről úgy gondolod, szükséged van rá.

A nő rámosolygott, és sokat sejtetően megérintette Niall combját.

– Csak rád van szükségem.

– Naná!

A nő odahajolt hozzá, arcon csókolta, és Niall azonnal érzékelte azt a furcsa, nyugtalanító pillantást a szemében. Annyira más volt, mint amikor először találkoztak: akkor csak forró szeretetet látott bennük.

– Esküszöm – ígérte.

Niall anyja spanyol volt, ezért Niall fejét sötétbarna, göndör, bozontos haj ékesítette. Amikor először találkoztak, a férfi a Dominic West nevű színészre emlékeztette Edent, csak fiatalabb kiadásban. Amikor mosolygott, ő volt a világ legdögösebb pasija. De ha dühös volt, inkább egy Neander-völgyi ősembernek tűnt.

Vasárnaponként kedvtelésből rendszeresen végiglátogatták a Nemzeti Vagyonkezelő Társaság védelme alatt álló műemlékeket és parkokat, amelyekbe a tagsági kártyájuknak köszönhetően ingyen léphettek be. De ma délután a Parham-házban jártak, amely egy másik szervezet – tulajdonában állt, és a csodás vadasparkban sétáltak egyet.

Niall behajtott a hatalmas Tesco szupermarket parkolójába, amely a brightoni otthonuktól alig öt kilométerre volt található, és azonnal bepipult az előttük araszoló autók végeláthatatlan sorától.

– Nézd, szivi...! Ó, bakker! Egy örökkévalóság lesz, mire beérek.

– Állítsd meg az autót! Majd kiugrom, és befutok, amíg te leparkolsz. Aztán amikor kijövök, megkereslek.

– Az a cucc nehéz lesz. Biztos elbírod?

Eden a szeme sarkából a férjére pillantott.

– Mikor vásároltál utoljára ilyesmit?

– Ööö... Nem emlékszem.

– Akkor szerinted hogy kerülnek ezek a csomagok hirtelen a lakásba? Valami csoda folytán? Esetleg a fogtündér hozza őket?

– Oké, oké, te kis izompacsirta. Nézd, oda állok le!

Azzal befordult egy üres helyre, kicsit távolabb az áruháztól.

Eden a kézitáskáját megragadva kiugrott, egy csókot dobott a férjének, becsapta az ajtót, majd a járművek között szlalomozva elszáguldott.

Niall felhangosította a rádiót. Laura Palumbo éppen arról énekelt, hogy az élet megy tovább.

Ezt egy újabb dal követte. Kísértést érzett arra, hogy rágyújtson egy cigarettára, de Eden nem szerette, ha a kocsiban dohányzik. Sőt egyáltalán nem szerette, ha bárhol is dohányzik. Így hát csak ült, hallgatta a zenét, és idegesen hol a karórájára, hol a kocsiban lévő órára pillantott. Van Morrisontól a Brown Eyed Girl ment. Aztán egy másik nóta Johnny Cashtől, a You Are My Sunshine. Mindketten szerették a countryzenét és a westernt. Talán Eden még a dal vége előtt visszatér, ez az egyik kedvence, gondolta Niall.

De nem tért vissza.

Aztán további két szám is lement.

Feltűnt neki, hogy már húsz perc is eltelt. Mi lesz már?, türelmetlenkedett magában. Biztos több cuccot is vásárol, pedig megígérte, hogy nem teszi. Az ég még jobban besötétedett. Egyre inkább szertefoszlott a reménye, hogy még elcsípheti a nagydíj végét. Bár felvette, és később megnézheti, az nem ugyanaz. Most viszont amiatt kezdett aggódni, hogy még a zuhé előtt hazaérjen, és tehessen pár kört a kerékpárjával.

A kocsi órájára pillantott, majd ismét a karórájára. Egy újabb dal következett. Huszonöt perc. Aztán fél óra. Mi a fenét csinálhat? Hirtelen indulattól vezérelve a kormánykerék közepén lévő fém emblémába bokszolt, és összerándult a fájdalomtól.

Még öt percet ad neki, döntötte el.

Mennyi ideig tarthat beszerezni egy zsák macskaalmot?

Tíz perc múlva négy óra.

Végül elfogyott a türelme, és úgy döntött, a felesége keresésére indul.

2. fejezet
Szeptember 1., vasárnap

Egy magas, rőthajú alkalmazott, akinek a jelvényén a Tim felirat volt olvasható, elállta az útját.

– Sajnálom, uram, de tíz perc múlva zárunk – mondta udvariasan.

– Csak azért jöttem, hogy segítsek a feleségemnek kivinni a macskaalmos zsákot – felelte Niall.

– Ó, persze, akkor rendben van, uram! – mondta a férfi, és félreállt. – A macskaalom a kettes számú folyosón található.

Niall belépett a hatalmas, a vége felé keskenyedő csarnokba. Minden kasszánál sorok álltak, akárcsak a jobbra található önkiszolgáló pénztároknál. De Eden nem volt a sorban állók között.

Ekkor megpillantott egy eladót, egy hosszú barna hajú nőt.

– Elnézést, hol találom a kettes számú folyosót? – kérdezte.

A nő felajánlotta, hogy odavezeti, de Niall azt mondta, elég, ha elmagyarázza neki, merre menjen.

Végigsietett egy tejtermékekkel teli folyosón, aztán jobbra a könyvek és a DVD-k részlege következett. A folyosó vége felé haladva elcsörtetett egy kisgyermekes anyuka mellett, aki valamit beszólt neki. Naill bocsánatkérőn intett a kezével, aztán jobbra fordult a csemegepultnál az eladónő utasítása szerint. Számos folyosó mellett rohant el, valamennyit végigpásztázta, aztán végre eljutott ahhoz, amelyen ez a felirat állt: Állatfelszerelések.

Ez is üres volt, akárcsak a többi.

Hosszú léptekkel a kasszák előtt álló, gyorsan apadó sorokhoz sietett. De Edennek nyoma sem volt. Hol a francba lehet?

Most már egyre ingerültebben járkált fel-alá a kihalt áruház folyosóin. A gabonafélék polca előtt elővette a mobilját, és felhívta.

„A hívott szám jelenleg nem elérhető, kérjük, próbálja meg később a hívást.”

Kapcsold már be azt a rohadt telefont!

Egy nagydarab, köpcös biztonsági őr peckesen lépdelt felé. A rádió adó-vevő a mellkasára volt csíptetve, és nagy kulcscsomó lógott az övéről, mint a börtönőrökéről. Az arcán barátságos mosollyal, de ellentmondást nem tűrő hangon azt mondta: – Sajnálom, uram, de már zárva vagyunk. Most zártunk be. Meg kell kérnem, hogy távozzon!

– A feleségemet keresem – felelte Niall. – Fél órája jött be, de sehol sem találom.

– Nincs a pénztárnál?

A férfi a fejét rázta.

– Akarja, hogy a hangosbemondón felhívást intézzek hozzá?

– Igen, ha volna szíves. Esetleg valaki ellenőrizhetné a mosdókat, hátha rosszul lett, vagy ilyesmi.

– Hogy hívják a feleségét, uram?

– Eden. Eden Paternoster.

– Eden, mint az édenkert?

Niall bólintott.

Az őr beleszólt a rádiójába.

Pillanatokkal később Niall hallotta, amint megszólal a hangosbemondó: „Kérjük, hogy Mrs. Eden Paster-Noster fáradjon az ügyfélszolgálati pulthoz, ahol a férje várja.”

Niall nem akarta arra vesztegetni az idejét, hogy kijavítsa a hibát.

Az őr mutatta, hogy kövesse.

– Mindjárt megkérek valakit, hogy ellenőrizze a vécéket, uram. Tudna valami személyleírást adni a feleségéről?

– Harmincegy éves, körülbelül százhetven centi magas, vállig érő barna haja van, rózsaszín topot és fehér sortot visel.

Az őr fapofával az ügyfélszolgálati pulthoz vezette Niallt. Közben megállt egy babkonzerveket pakoló eladó mellett, és mondott valamit az adóvevőjébe. Aztán továbbmentek, megkerülve a pénztárakat és az újságosstandot, végül megálltak a tőlük jobbra lévő kék-fehér pultnál, amelyen egymáshoz viszonylag közel két hatalmas számítógép-monitor állt. Mindkettőn üres folyosók látszottak.

– Az egész áruházat ellenőriztük, uram – mondta az őr, miközben egy kapcsolóval babrált a vezérlőpulton. Egymás után jelentek meg a különféle folyosók, amelyeken néhány alkalmazott töltötte fel áruval a polcokat. Edennek nyoma sem volt.

Már az utolsó vásárlók is elhagyták a kasszát, és az önkiszolgáló pénztárak is üresek voltak.

A biztonsági őr rádiója recsegni kezdett. A férfi belehallgatott, aztán Niallhoz fordult.

– Senki sincs a mosdókban, uram. Biztos, hogy ebbe a boltba jött be?

– Igen, teljesen biztos vagyok benne.

Az őr megkérte az ügyfélszolgálat egyik alkalmazottját, hogy jelentse be a hatos számú vészhelyzetet.

Pár pillanat múlva a nő hangja felharsant a hangosbemondóból: „Közlemény valamennyi részlegvezetőhöz: hatos számú vészhelyzet – lépett életbe.”

Az elkövetkező percekben felbukkant néhány alkalmazott. Pontosabban hét, állapította meg Niall, miután megszámolta őket.

Az őr hozzájuk fordult.

– Ennek az úrnak eltűnt a felesége. Harmincegy éves, vállig érő barna haja van, rózsaszín topot és fehér sortot visel. Mrs. Eden Paster-Noster a neve. Kérem, fésüljék át valamennyi folyosót!

– Paternoster! – javította ki ezúttal Niall a férfit.

– Elnézést. Mrs. Eden Paternoster – ismételte meg az őr a nevet immár helyesen.

Amikor mindannyian elsiettek, a férfi Niallhoz fordult.

– Nem lehetséges, hogy már kiment az üzletből?

– Hát végül is tudta, hol parkolok.

– Nem mehetett a Marks & Spencerbe vagy a McDonald’sba?

– Nem, hacsak nem árulnak valamelyikben macskaalmot.

Az őr most se mosolyodott el.

– Nem lehet, hogy pont akkor ment ki, amikor maga bejött, és így elkerülték egymást?

Niall megvonta a vállát. Ez nagyon is elképzelhető volt. Lehet, hogy pokoli felhajtást csinál a nagy semmi miatt. Elővette a zsebéből a telefonját, és ellenőrizte, hogy nem érkezett-e üzenet Edentől, aztán újra megpróbálta felhívni.

A szám most sem volt elérhető.

– A Marks & Spencer és a McDonald’s is négykor zár? – kérdezte.

– Az utóbbi nem.

Öt perc múlva visszaértek a dolgozók, akik átfésülték az egész szupermarketet. Eden nem tartózkodott az épületben.

Niall megköszönte nekik a segítséget, és hirtelen az az érzése támadt, hogy egy komplett idióta. Mi van, ha az őrnek van igaza, és egyszerűen csak elkerülték egymást, miközben Eden kiment, ő pedig bejött?

Gyors léptekkel átvágott a lassan kiürülő parkolón a poros, fekete BMW kabrióhoz. Bár felhúzta a tetejét, és biztos volt abban, hogy bezárta, mégis benézett az ablakon, amikor odaért.

A felesége nem volt a kocsiban.

3. fejezet
Szeptember 1., vasárnap

Valamivel délután négy óra után Roy Grace leparkolt az Alfa Romeo kupéjával a nagyrészt üresen kongó parkolóban, a nyugat-sussexi Ford börtönnel szemközti úton. A nyomozó főfelügyelő a hétvégén lezserül öltözködött: farmert, pólót és egy vékony dzsekit viselt. Szándékosan döntött úgy, hogy hétvégén jön ide, és azt a szívességet kérte a börtönigazgatótól, akivel jó barátságot ápolt, hogy a látogatását ne hivatalosként, hanem magánjellegűként rögzítsék. Ha beigazolódik Grace gyanúja, akkor jobb, ha a felettese, Cassian Pewe rendőrparancsnok nem tud minderről. Így nem fogja faggatni a jövetele céljáról, nem úgy, mint ha munkaidőben jönne.

A rendőrök általában kellemetlenül érzik magukat, ha beteszik a lábukat egy börtönbe, mert ha pechjükre épp akkor törne ki egy lázadás, biztosan ők lennének a fogvatartottak első számú célpontjai. Nem számít, az ember hogyan van öltözve. Bármilyen cucc is legyen rajtad, lerí rólad, hogy ki is vagy valójában. A rabok kiszagolják a szakmádat, mert a bőrödbe van ivódva, mint egy olcsó arcszesz.

Roy kíváncsiságból jött ide, miután egy kézzel írt levelet kapott az egykori kollégájától, Guy Batchelor nyomozó őrmestertől, aki egy szégyenletes tett miatt került börtönbe.

Roy!

Remélem, jó egészségben talál a levelem. Itt nincs semmi említésre méltó, hacsak nem az, hogy várom a büntetésem hossza ellen benyújtott fellebbezésem eredményét. A többi rab nem viszonyult hozzám olyan borzalmasan, mint ahogy gondoltam. Legalábbis egyelőre.

Azért írok, mert érdekes hírem van a közös barátunkról. Nem említek nevet, mert ezeket a leveleket átolvassák, de gondolom, alig várod, hogy megtudj valamit arról a képmutató alakról. Lehet, hogy tudok segíteni. Talán át tudsz ugrani. Ígérem, nem lesz hiábavaló út.

Minden jót kívánok neked és az egész csapatnak. Valamennyien hiányoztok.

Guy

A rejtélyt, hogy kire utalhat a levél, Roy felesége, Cleo fejtette meg.

A közvetlen főnöke, Cassian Pewe rendőrparancsnok már lassan két éve valóságos pokollá tette Grace életét, olyannyira, hogy a főfelügyelő komolyan fontolgatta, hogy elhagyja a sussexi rendőrséget, és elfogadja a londoni fővárosi rendőrségnél felajánlott parancsnoki állást, csakhogy megszabaduljon ettől az aljas alaktól.

Rossz előérzettel nyitotta ki a vezetőoldali ajtót, és kilépett a hatalmas, üres és csendes térre a bárányfelhőkkel tarkított ég alá, amelyekről a vitorlázás terén szerzett csekély tapasztalatai alapján tudta, hogy a pár órán belül megérkező eső előhírnökei. De még kellemesen meleg volt a délután. Ahogy átsétált a parkolón, majd átkelt az úton az egyszintes épületegyüttes felé, arra gondolt, hogy ha nem lenne az a magas drótkerítés, a helyet össze lehetne téveszteni egy nyári táborral.

Nagy-Britanniában a férfibörtönök négy – A-tól D-ig terjedő – besorolásba esnek. Az A kategória magas biztonsági fokozatú, ahol olyan erőszakos bűnözőket helyeznek el, mint a sorozatgyilkosok vagy a terroristák, akik a legnagyobb veszélyt jelentik a köz- és nemzetbiztonságra.

A B kategória is magas biztonsági fokozatot jelent, de itt a kevésbé fenyegetőnek számító bűnözőket tartják fogva, továbbá a helyi bűnözőket, és azokat, akiket hosszabb szabadságvesztésre ítéltek.

A C kategóriásak átnevelő és képesítést nyújtó börtönök, amelyek lehetővé teszik, hogy a fogvatartottak szakmát tanuljanak, amelynek majd a szabadulásuk után hasznát vehetik.

A D kategóriás börtönök, mint amilyen ez is, minimális biztonsági fokozatúak, ahová a viszonylag veszélytelennek tartott rabokat zárják el. Ezek többnyire fehérgalléros bűnözők, vagy olyanok, akiket egy magasabb biztonsági fokozatú börtönből szállítottak át, mert már a büntetésük végéhez közelednek, és alkalmasnak tartják őket arra, hogy hamarosan visszatérjenek a közösségbe.

Ennek ellenére ugyanazzal a kellemetlen érzéssel csúsztatta be a szolgálati kártyáját a biztonsági pult üvege alatt, mint minden börtönlátogatása alkalmával.

Kivárta, amíg az üveg túloldalán álló, komoly tekintetű, felejthető külsejű nő tanulmányozta a személyazonosságát, majd egy apró szürke tálcán visszalökte a kártyáját.

– Kérem, tegye a telefonját és az egyéb értéktárgyait a háta mögött lévő szekrények egyikébe, főfelügyelő úr! – mondta a nő, aztán aprót biccentett, amikor már mindketten az üvegfalnak ugyanazon az oldalán álltak.

Miután Roy megvált a mobiljától és az igazolványától, amelyek összekötötték a külvilággal, szinte meztelennek érezte magát. Beütötte a biztonsági kódot, és belépett az elektromos ajtón, amely azonnal bezárult mögötte, mint egy légzsilip.

A bulvárlapok rendszeresen ütős szalagcímekkel hirdették, hogy milyen kényelmes az élet a brit börtönökben, de Roy lefogadta volna, hogy ezeknek az írói még soha egyetlen éjszakát sem töltöttek a sitten.

Még ő sem, de rengeteg emberrel beszélt, akik viszont igen, és még soha senkitől nem hallotta, hogy milyen jó buli lett volna. Néhol, mint például Sussexben, a B kategóriájú Lewes börtön néhány részlegén a rabok kétágyas cellákban laknak, és az ülőke nélküli vécéket egy nejlon zuhanyfüggöny választja le, ami csupán egy méterre van az alsó priccsen fekvő delikvens arcától. Ráadásul a párnáik olyan kemények, mint a betontömbök.

Tudomása szerint itt, a Fordban legalább minden rabnak megvolt a maga szűk, de viszonylag méltóságteljes cellája.

Néhány perc múlva egy második ajtó is kinyílt, és egy barátságosan mosolygó börtönőr fogadta, akinek az övén egy hatalmas kulcscsomó lógott.

– Grace főfelügyelő úr, nem emlékszik rám? – kérdezte az őr, és felé nyújtotta a kezét. – Pár éve találkoztunk a lewesi börtönben.

Roy Grace, akinek szinte fotografikus arc- és névmemóriája volt, az alacsony, őszes hajú, görnyedt vállú férfira pillantott.

– Andrew Kempson?

– Teljesen lenyűgöz, hogy emlékszik a nevemre!

Roy megvonta a vállát.

– Nagyon örülök, hogy újra láthatom, uram. Az igazgató úr úgy gondolta, az lesz a legjobb, ha a hivatalos látogatási idő lejárta után jön, és úgy szervezte, hogy egy privát kihallgatóhelyiségben, kikapcsolt kamerák mellett találkozhasson Batchelor exőrmesterrel, mivel tudja, hogy bizonyítékok átadásáról lesz szó.

Néhány börtöntiszttel ellentétben Kempson legalább tiszteletben tartotta a rangját. Roy Grace követte a férfit egy széles, nyitott udvaron keresztül. Egy sor egyszintes gyárépület mellett haladtak el. Jó pár rab lézengett az udvaron, néhányan teljesen letörten, és azzal a görnyedt testtartással, amelyet már a korábbi börtönlátogatásai során megfigyelt. Mások határozottabbnak és céltudatosabbnak tűntek. Az egyiküknél egy gereblye és egy szemeteszsák volt, és szemlátomást örült, hogy valami hasznosat csinálhat.

Beléptek egy nagy helyiségbe, amely úgy nézett ki, mint egy lepusztult közkönyvtár. Jó néhány fogoly ült az üres asztaloknál, és újságot vagy könyvet olvasott a polcok előtt, amelyeken szinte kizárólag bűnügyi regények sorakoztak olyan szerzőktől, mint Martina Cole, Kimberley Chamber és Ian Rankin. A teremből egy újabb szoba nyílt, ide vezette be a börtönőr Royt. Odabent félszeg mosollyal üdvözölte az egykori kollégája, aki egészen a közelmúltig a csapat egyik legtehetségesebb nyomozója volt.

A megtermett Guy Batchelor felemelkedett a székéről.

Néhány évvel ezelőtt a nyomozó őrmester teljesen elveszítette a fejét, amikor a szeretője, akinek nyilvánvalóan mindenféle ígéretet tett a közös jövőjükkel kapcsolatban, leleplezte a hazugságait. Mindez – amennyiben Batchelornak hinni lehet – egy indulatos vitába torkollott, és végül odáig fajult, hogy a nőt holtan találták egy fürdőkádban, a férfi pedig pánikba esett. De a nyomozó őrmester mélyrepülése itt még nem állt meg. Öngyilkosságot kísérelt meg, Roy pedig a saját élete kockáztatása árán mentette meg.

Grace egész életében és az egész karrierje alatt mindig a legjobbat próbálta meglátni az emberekben. Meg volt győződve arról, hogy a kevés kivételtől eltekintve az emberek többsége tisztességes, és nem tehet arról, hogy nehéz gyerekkora volt, vagy a későbbi életében történt valami trauma, ami rossz útra terelte őt.

Így amikor Guy kapcsolatba lépett vele, és azt állította, hogy valami értékes információja van a számára, Roy úgy döntött, meglátogatja. Részben azért, mert kíváncsi volt, mit fog mondani neki a férfi, részben pedig azért, mert így talán valamiképpen segíthet ennek az embernek, aki egy őrült pillanatában tönkretette a saját és mások életét.

Ennek ellenére azért volt némi fenntartása.

A helyiség olyan volt, mint a többi kihallgatószoba: egy fémasztal, kemény székek, egy széles látószögű biztonsági kamera fent a mennyezeten. Az asztalon egy piros jegyzetfüzet – hevert.

– Én majd kint leszek – mondta Andrew Kempson. – Egy óra múlva visszajövök, de ha szüksége lesz rám, csak kiáltson.

– Nem hinném, hogy szükség lesz önre – mondta Grace.

Kempson megvonta a vállát, mintha azt mondta volna, „sose lehet tudni”, azzal halkan betette maga mögött az ajtót. Nem úgy, mint a kollégái szokták.

4. fejezet
Szeptember 1., vasárnap

Roy Grace kezet – rázott Batchelorral, és közben próbálta leplezni, mennyire meglepte a férfi külseje. Az egykori nyomozó őrmester egy évtizedet öregedett azóta, hogy utoljára látta a bíróságon, és már nem bűzlött a cigarettafüsttől.

– Nos, hogy érzed magad, Guy?

Grace-ben ellentmondásos érzelmek kavarogtak az egykori kollégája láttán. Batchelor valaha nem csupán egy nagy tiszteletnek örvendő nyomozó, hanem családapa is volt. Grace tudta, hogy Guyt élete hátralévő részében végig fogja kísérni a bűntudat: ugyanazzal a gondolattal fog este lefeküdni és reggel felébredni, sohasem fog tőle megszabadulni. Elképzelni sem tudta, milyen jövő vár a férfira, ha valaha kisétál a börtön kapuján.

– Tulajdonképpen egész jól. Sokkal jobban, amióta idehoztak. Lewesban úgy éreztem magam, mint egy pöcegödörben. Öt napra a szobámba zártak, mert nem volt elég smasszer. Nem zuhanyozhattam, nem válthattam ruhát. Itt minden oké, jobban viselem.

Grace bólintott. Mindig is gyűlölte a bűnelkövető rendőröket, és kíváncsi volt rá, hogy Guy Batchelor miként jutott idáig. A tettéért most szörnyű árat fizet. Ha valamit elszúrsz az életben, általában kapsz egy második esélyt. De ha megöltél egy másik embert, azzal örökre átléptél egy határt.

Aztán eszébe jutott egy régi mondás, amit egyszer olvasott: Mielőtt megítélnél valakit, sétálj egy mérföldet a cipőjében.

Odahúzott egy széket, és Guyjal szemben leült.

– Őszintén szólva el se akarom hinni, hogy eljöttél, főnök!

Grace vállat vont.

– Guy, a látogatásom nem jelenti azt, hogy szemet hunyok afelett, amit tettél, de akárkivel megtörténhet bármi szörnyűség. Nem tudom, ki mondta, hogy valamennyiünket csak egy fizetési csekk választja el a hajléktalanságtól. Mindenesetre sok időmbe telt, mire megszerveztem ezt a kis kiruccanást, de most végre itt vagyok.

Jó, hogy végre mosolyogni látom Guyt, gondolta. A férfi ezzel a mosollyal visszanyerte azt az évtizedet, amit a börtönben öregedett.

Batchelor egy széles mozdulattal felemelte a karját.

– Sajnálom, főnök, de nem tudlak meghívni egy italra. Itt, hogy úgy mondjam, kicsit korlátozottak a lehetőségeim.

Most Grace-en volt a sor, hogy elvigyorodjon. Aztán újra komolyra váltott, és megkérdezte: – Szóval, miről van szó? Rájöttem, kire utalsz. Cleo segített kitalálni.

Batchelor oldalra billentette a fejét, és huncut mosollyal megjegyezte: – Látszik, hogy te sem vagy már a régi, öregem.

– Elárulod végre azt az infót Pewe barátunkról, vagy jobban szeretnél átkerülni egy A kategóriás dutyiba? – kérdezte Grace tettetett szigorral.

– Az első lehetőséget választanám.

– Efelől nem volt semmi kétségem.

– Oké, szóval amikor a Lewes börtönben „üdültem” egy ízlésesen berendezett, külön slozival rendelkező kétágyas szobában, amit 1890 körül festhettek ki utoljára, volt egy cellatársam, aki hozzám hasonlóan akkor került életében először sittre. Egy nagyon sármos, indiai származású tőzsdeügynök, akinek volt egy kis cége London belvárosában. Képzelheted, mennyi időt töltöttünk összezárva – főleg a smasszerhiány miatt –, amely alatt olvastunk, tévéztünk vagy beszélgettünk.

Grace bólintott.

– A fickó nagy dumás volt. Amikor börtönbe kerültem, nyilván próbáltam elhallgatni, hogy a rendőrségen dolgoztam, de a hírem megelőzött. A cellatársam – Nem adom meg a teljes nevét, hívjuk csak Rajnak! – azt mondta, pár éve összeismerkedett a fővárosi rendőrség egy magas rangú zsarujával. Akkoriban ez a rendőrtiszt súlyos csalások felderítésével foglalkozott, és épp Raj egyik tehetős ügyfele után nyomozott, aki állítólag kapcsolatban állt a szervezett alvilággal. Mindenesetre ezeket a vádakat nem lehetett rábizonyítani, így beszüntették a nyomozást. De időközben Raj összehaverkodott ezzel a nyomozóval.

– Akinek a nevét talán ismerhetem?

– Nagyon is valószínű – felelte Guy egy halvány vigyorral az arcán. – Raj átadott néhány bennfentes kereskedelmi tippet a szóban forgó zsarunak, és ezzel lehetővé tette a számára, hogy jelentős vagyont halmozzon fel. Ez teljesen illegális. Raj cége, ami kishalnak számított a City cápáihoz képest, évekig remekül teljesített a tőzsdén, hála ezeknek a bennfentes kereskedelmi ügyleteknek.

– Aztán végül lebukott? – találgatott Roy.

– Pontosan. Raj cége bekerült a pénzügyi ellenőrző hatóságok látóterébe. Rajt felhívta a rendőr cimborája, és figyelmeztette, hogy rohadt gyorsan rakja rendbe a háza táját. Ez az adatvédelmi törvény szándékos megsértése volt, mivel olyan információkat osztott meg rendőrként, amelyeket nem lett volna szabad felfednie. Talán még az igazságszolgáltatás menetét is akadályozta.

– Aztán mi történt? – faggatta tovább Grace.

– A hívásnak hála, Raj időben megelőző lépéseket tudott tenni, és a bizonyítékok egy részét eltüntette, mire a rendőrök odaértek, hogy átkutassák a lakását és az irodáját. Raj szerint ez a füles a felére csökkentette a börtönbüntetését. Arra számít, hogy hamarosan felkeresi a fővárosi rendőrség pénzügyi bűncselekményekkel foglalkozó csapata, hogy újabb részleteket tudjanak meg arról az egykori ügyfeléről, és ezt az infót akarja alkualapnak használni ahhoz, hogy áthelyeztesse magát Lewesból egy Birmingham környéki, minimális biztonsági fokozatú börtönbe, hogy közelebb legyen a családjához.

– Szóval megerősíted nekem ennek a szóban forgó nyomozónak a nevét? – kérdezte Grace.

Guy Batchelor ismét elvigyorodott.

– Helyes következtetést vontál le, Sherlock. Jobban mondva Cleo vonta le őket. A leánykori neve véletlenül nem Watson volt?

Azzal Guy kinyitotta az asztalon lévő jegyzetfüzetet, és olvasni kezdett. Időnként alig bírta kisilabizálni a saját kézírását. Ezzel a problémával Roy Grace is találkozott még fiatal rendőr korában, jóval az elektronikus korszak beköszönte előtt, amikor vallomásokat kellett lejegyzetelnie.

Amikor Batchelor befejezte, Roynak vissza kellett fognia magát, hogy a levegőbe ne bokszoljon örömében.

A tőzsdeügynökök rutinszerűen rögzítik az ügyfeleikkel folytatott telefonbeszélgetéseiket arra az esetre, ha az ügyfél esetlegesen vitatná valamelyik instrukciójukat. Guy Batchelor épp az előbb olvasta fel egy Pewe és a bróker között lefolytatott, digitálisan rögzített beszélgetés részleteit, amelyben a nyomozó könyörgött Rajnak, hogy törölje az összes róla készült feljegyzést, amelyek az elmúlt három évben vásárolt és eladott részvényeire vonatkoznak. Úgy tűnik, Raj a bebörtönzése előtt az egyik családtagjánál hagyta ezeket a bizonyítékokat. Ha ezek a felvételek igazolják Raj szavait, az valóban bombahír.

Roy Grace egy kis ideig hallgatott, alaposan átgondolta a hallottakat.

– Van egy dolog, amit nem értek, Guy. Miért mondod el nekem mindezt? – kérdezte végül.

Batchelor a vállát vonogatta.

– Két okból, főnök: az egyik személyes, a másik pedig nem. A személyessel kezdem. Küldtem egy üzenetet Pewe rendőrparancsnoknak, amelyben arra kértem, hogy tanúskodjon a jellememről a tárgyaláson, de egyáltalán nem reagált rá. Még kétszer megismételtem a kérésemet, de válaszra sem méltatott – mondta, és újra megvonta a vállát. – A második okom pedig az, hogy tudom, mennyire csesztetett téged. Te mindig kiálltál mellettem. Emlékszem, mit mondtál a bíróságon annak ellenére, hogy miken mentél keresztül miattam. Nem érdemeltem meg azokat a szavakat, de örökre tisztelni foglak értük.

– Tennél nekem egy szívességet, Guy? Egyelőre tartsd titokban ezeket az infókat! Ugye megteszed? Szeretném közvetlenül Alison Vospernek elmondani őket, aki jelenleg a fővárosi rendőrség megbízott rendőrparancsnoka. Abban az időben, amikor Pewe elkövette ezeket a bűncselekményeket, Alison még szolgálatot teljesítő rendőr volt a fővárosban.

– Persze.

– Igazán nagyon hálás vagyok, amiért megosztottad velem ezt a hírt, bármilyen okból is tetted.

Grace egy pillanatig ült, és gondolkodott.

– Tehát ha szükségem lenne a jegyzetfüzetben álló információra, akkor felhasználhatom? Mert ebben az esetben előbb-utóbb számíthatsz a fővárosi rendőrség korrupcióellenes csoportjának a látogatására. De inkább előbb, mint utóbb.

Batchelor a főfelügyelő felé tolta a füzetet.

– A tiéd, vedd el nyugodtan! Úgy érzem, tartozom neked ezzel.

Roy Grace-t az évek során többször is megkérdezték, rendőrként érezte-e valaha úgy, hogy kockán forog az élete. A válasza pedig az volt, hogy igen, több alkalommal is. A legutóbb épp akkor, amikor a tériszonya ellenére felmászott a brightoni i360 megfigyelőtorony százhatvankét méter magas meredek belső létráján, hogy megakadályozza a pánikba esett Guy Batchelort abban, hogy a mélybe vesse magát. Amíg felfelé az adrenalin hajtotta, addig lefelé sokkal rosszabb volt mászni, mert tudta, ha a keze csak egy pillanatra is megcsúszik, a biztos halál vár rá odalent.

– Igen, szólhatsz a fővárosiaknak – mondta Guy, Grace felé nyújtva a jegyzetfüzetet. – Tekintsd úgy, hogy kamatostul visszafizettem az adósságomat!

5. fejezet
Szeptember 1., vasárnap

Visszatérve a börtön parkolójába, Roy Grace visszaült a kocsijába, lehúzta az ablakot, hogy bejöjjön egy kis levegő, és kinyitotta a piros jegyzetfüzetet. A keze megremegett, amikor elkezdte kisilabizálni Batchelor jegyzeteit.

Miután a végére ért, még erősebben kezdett remegni a keze. Basszus, ha mindez igaz, akkor Cassian Pewe rendőrparancsnok valóban törvénysértést követett el, és nyakig ül a szarban!

Beindította a kocsiját, és nagy zűrzavarral a fejében elindult hazafelé. Ha a Guy által megadott infók megfelelnek a valóságnak – ebben egyáltalán nem kételkedett –, és ha ez a Raj nevű fickó, bárki legyen is az, átadja neki a Pewe-val folytatott beszélgetésének a felvételét, és tanúvallomást tesz – amire jó indítéka van –, akkor Cassian Pewe mehet a levesbe. És akár börtönbüntetésre is számíthat.

De Grace egyáltalán nem vigyorgott örömében vezetés közben. Bár Pewe szálka volt a szemében, mégis megfordult a fejében, hogy talán nem tisztességes tönkretenni egy kollégája karrierjét, bármennyire is gyűlöli az illetőt. Képes lenne rá? Legbelül azonban tudta, hogy miután a kezébe került ez az információ, kötelessége megtenni, méghozzá minél hamarabb.

Lehúzódott az A27-es egyik pihenőhelyére, és leállította a motort. Felvette a telefonját, a névjegyzékből kikereste Alison Vosper számát, és felhívta.

Arra számított, hogy majd a hangposta jelentkezik be, ezért kellemes meglepetés és némi idegesség fogta el, amikor a nő a harmadik kicsengésre beleszólt.

– Roy! Örülök, hogy újra hallat magáról. Szóval meggondolta magát, és hajlandó elfogadni a felkínált parancsnoki állást a fővárosi rendőrségnél? Feltételezem, hogy emiatt hívott.

– Nos, nem pont ezért, asszonyom, bár összefüggésben áll az ajánlatával, még ha közvetetten is.

– Közvetetten? Amúgy is zúg a fejem így vasárnap este, nem fogalmazna kissé világosabban?

Már régóta ismerte Alison Vospert, és mindig nehéz volt megállapítani, hogy a nő mikor kedves, humoros vagy éppen szarkasztikus.

– Rendben, akkor kihagyom a közvetett részt, és egyenesen a tárgyra térek, asszonyom.

Beszámolt neki a Guy Batchelortól hallottakról, amelyeket a piros kötésű füzetben talált jegyzetek is megerősíteni látszottak.

Miután befejezte, a nő olyan sokáig hallgatott, hogy Roy már-már azt hitte, bontotta a vonalat. De végül megszólalt, és teljesen más hangon, komolyan és lényegretörően megkérdezte: – Roy, mennyire biztos benne, hogy ez az egykori nyomozó őrmester igazat mondott?

– Százszázalékosan – mondta Roy habozás nélkül.

– Még akkor is, ha börtönben ül?

– Semmi személyes haszna nem származna belőle, asszonyom.

– És miért osztotta meg magával ezt az információt?

– Egyrészt utálja a korrupt, bűnöző zsarukat, még ha ő maga is közéjük tartozik – bár talán ő nem így látja –, másrészt ekképp akarja viszonozni, hogy a tárgyalásán pozitívan tanúskodtam a jelleméről.

– Mindig is lojális volt a csapatához, Roy, nem igaz?

– Szó sincs lojalitásról, asszonyom. A szörnyű viselkedés, amellyel a bűntényt elkövette, egyáltalán nem volt jellemző rá, és a bíróságnak ezt tudnia kellett.

Ez kielégítő válasznak tűnt Alison számára.

– Rendben, Roy. Ne említse az ügyet egyetlen sussexi kollégájának sem! Beszkennelné és elküldené nekem annak a notesznak a tartalmát? Ha lehet, minél hamarabb.

– Amint hazaérek, azonnal megteszem. Adjon fél órát!

– Nagyszerű. Én meg majd továbbítom a korrupcióellenes egységhez.

A nő egy darabig hallgatott.

– Roy, mondanom sem kell, hogy ez egy igen kényes helyzet. Óvatosan és szigorúan titkosan kell kezelni az ügyet.

– Teljes mértékben.

– Majd személyesen tájékoztatom Sussex rendőrfőnökét és a rendőrség bűnügyi biztosát, akiket fel kell világosítani az ügyről. Magának egyelőre nincs más teendője.

– Értettem, asszonyom.

A telefonbeszélgetésük után Roy pár percig ült a kocsiban, és nyugalom árasztotta el. Mintha hirtelen letette volna azt a nehéz terhet, amit már nem is tudja, mióta cipelt a hátán. Alig várta, hogy hazaérjen, és mivel pár óra múlva kezd csak esni, remélte, hogy lesz ideje a grillezéshez, mielőtt besötétedne.