A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Stone by Finbar Hawkins

This translation of Stone is published by Kolibri Publishing, an imprint of Libri Könyvkiadó Kft. by arrangement with Bloomsbury Publishing Plc.

© Finbar Hawkins, 2022

Fordította Molnár Edit

Első kiadás

Magyar kiadás © Kolibri Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Molnár Edit, 2025

Minden jog fenntartva

Illusztrációk © Finbar Hawkins, 2022

Borítóterv © Edward Bettison, 2022

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-599-797-8

ISSN 2939-676X

Szüleimnek, Colinnak és Jaquinak,

mindenért.

„A ló nemcsak a csatába vitte a harcost,

hanem a túlvilágra is.”

David Miles:

The Land of the White Horse (2019)

Apa egy nap elment a sivatagba, és soha nem tért vissza.

Kabul belvárosán hajtott végig a csapatával. A szokásos reggeli feladatukat teljesítették, és éppen egy forgalmas piacon haladtak át, amikor az öngyilkos merénylő felrobbantotta magát.

Egy robbanószerrel megrakott kocsi belerohant a teherautójukba, és mind meghaltak.

Tíz civil is életét vesztette.

Holnap temetjük.

Az apámat, aki elment a sivatagba, és még csak el sem búcsúzott tőlem.

Chad azt mondta, buli lesz Darrennél, mert a szülei elutaztak. Helyes. Pont erre volt szükségem. Anya nem örült.

– Reggel temetjük apádat, Sam.

– Pontosan, anya.

Kinyitom az ajtót, és mielőtt anya újra megszólalhatna, már ott sem vagyok.

Az elsötétített szobában lányok táncolnak. A fiúk a világos konyhából bámulják őket, túl menők vagy túl félénkek, hogy csatlakozzanak. Timbo, Sharkey és Ben. A kezükben bontott cideresüvegek. Lecsapok az egyikre, szinte várom, mikor veszik vissza tőlem, de a kutya sem törődik velem. A másik szobában lüktető zene mindenkit magával ragad.

Az ott Chloe, mellette pedig – szokás szerint – Tash. Aztán May és a hisztis Gina. Nevetve ringatóznak a zenére. És akkor meglátok egy lányt, akit még sosem láttam.

– Hé, ki az a csaj? – kérdezi Chad.

Sharkey oda se néz, csak elsöpri hosszú haját a dobozos sörről.

– Valami Oona – motyogja. – Most költöztek haza egy németországi laktanyából.

Iszom egy kortyot, a savanyú íz gyomorszájon vág. Nem szeretem a cidert, de nem akarok kilógni a sorból.

– Sam! – hajol közelebb Chad. – Gyere táncolni!

– Nem, nem akarok…

A lányok visítva nevetnek. Odafordulok, és látom, hogy minket néznek. Változik a zene, dumm-dumm-dumm-ahh, visszhangozzák a falak, és hirtelen elkapom az ismeretlen lány tekintetét: csak egy fekete villanás, miközben a többiek táncba húzzák. Tetszik ez a szám, mintha varázserő áradna belőle. Vagy inkább belőle, Valami Oonából árad?

– Ez egy igazi klasszikus, Sam! Gyere!

Chad rángatni kezd, én nem akarok menni, túl sok a bámészkodó, de a lány is ott van, és közelebb akarok kerülni hozzá.

– Úúú-úúú! Gyere már!

Látom, hogy Chloe és Tash összenéznek, miközben bevetjük magunkat a zsúfolt szobába. Mindenki miattam van itt, de senki sem tudja, mit mondjon. Én meg nem akarom, hogy bármit is mondjanak. Csak legyenek olyanok, mint mindig. Chloe elmosolyodik, és feljebb tekeri a hangerőt, mire üdvrivalgásban törünk ki, és hagyjuk, hogy a zene körülöleljen minket.

A hatalmas szemű lány táncol, az árnyéka ott ugrál a falon. Chad vigyorogva furakszik be Chloe és Tash közé, én meg csak nevetek, mert olyan jó itt, mintha semmi sem számítana. De aztán arra ocsúdok, hogy csak állok, és nézem őket, fájdalmas mosollyal. Leguggolnak, és kórusban énekelnek.

Látom, ahogy Oona mosolyogva hátrasimítja hosszú haját, és együtt tátog az üvöltő tömeggel:

– Ó, óóáá, ó-ó, ó, ó-ó…

Chad Chloéval vonatozik, ide-oda pörög a lányok között, akik jókat vihognak rajta, a bohócon.

Megremeg alattam a föld, amikor Chad Oona felé közeledik. Nem tudom levenni róluk a szemem, ahogy egyre közelebb táncolnak egymáshoz, de most már Chloe is úgy lesi őket, mint én. Oona rám néz Chad válla fölött: a pillantása sötét nyílvesszőként hatol belém. Chad a füléhez hajol, és mond neki valamit, a lánynak, aki rám mosolyog. Oona válaszol, de Chad persze nem hallja. Ki gondolta volna.

A zene és a testek körülfonják őket, de én csak annyit szeretnék, hogy odamenjek a lányhoz, mondjak neki valamit, félretoljam Chadet, és újra lássam az előbbi mosolyt.

Oona nevet, miközben Chad pofákat vág. Chloe pedig úgy bámulja őket, mint én, mert gondolkodik, Chadre gondol, mind tudjuk, hogy Chadre gondol.

Oona Chadre néz, aztán vissza rám. Aztán mintha lassított felvételt látnék, lesüti a szemét, és mosolyogva adja át magát a zenének. Elképesztően gyönyörű!

Sharkey nekem jön, és rám kiabál. De én csak állok ott, lefagyva. Moccanni sem bírok, csak nézem őket. Gyökeret eresztettem. Örökre.

Chad egészen közel hajol Oonához. A lány odafordítja a fejét.

Nem bírom tovább! Kár volt eljönnöm.

Félrelököm Sharkey-t, és majdnem kiverem a kezéből a poharat.

Keresztültrappolok Chad és Oona között, hogy elrontsam az örömüket.

– Sam!

Chloe félreugrik.

– Hé! Nyugi már!

De nem állok meg. Nekiütközöm a hisztis Ginának, de nem érdekel, feltépem a hátsó ajtót, és kirontok a sötétbe.

Kinyújtom a kezem, az öklöm a falat súrolja, és a fájdalom csak még dühösebbé tesz. Mindjárt szétütök valamit!

Körülnézek a zsebkendőnyi kertben. A biztonsági lámpa majdnem kiégeti a szememet. Kerti cuccok, egy műanyag homokozó, egy szék meg egy szétrúgott focilabda. A falhoz vágom.

Leülök a székre, zihálva kapkodok levegő után.

Az Oona nevű lányra gondolok, akivel nem tudtam beszélni.

A legjobb barátomra, Chadre, aki meg igen.

Arra gondolok, miért nem tudok olyan lenni, mint Chad.

Arra gondolok, mit mondana apa.

– Hé…

Oona lép ki a kertbe, a fény megcsillan a haján.

– Jól vagy?

Bólintok, és ahogy a vakító fényben meglátom a lány arcát, a hatalmas szemek teljesen elnyelnek. A bőre hófehér és tiszta, az orrát és az arcát szeplők pöttyözik. Egy szemöldök emelkedik ki néhány leomló hajtincs mögül. Nem tudom, miért, de legszívesebben kézen fognám ezt a lányt, kinyitnám a hátsó kaput, és elfutnék ebből a buliból, ebből a városból, innen.

– Ja, amúgy Oona vagyok.

– Tudom.

A szemöldök újból megemelkedik.

– Kezdesz megijeszteni, Sam…

Kibuggyan belőlem a nevetés.

– Nem, bocs… Hallottam… mint ahogy te is… Valaki megmondta… a nevedet…

Nem tudok beszélni, a szavaim egymást lökdösve próbálják lenyűgözni ezt a lányt. Aki elmosolyodik.

– Nagyon hideg van itt. Nem akarsz…

– Ne! Ne menjünk vissza!

Oona a kezemben pihenő kezére néz. Észre sem vettem, hogy megfogtam. Közelebb lép, a tekintete úgy fürkészi az enyémet, mintha rajtam kívül semmit sem látna. Remeg a kezem. Az ajkam is.

– Nem vagy jól, ugye? Történt valami?

Most mit mondjak erre? Oona kezére nézek, ami még mindig az enyém köré kulcsolódik, és újból menekülhetnékem támad. Vajon meddig juthatnánk? Mielőtt a valóság utolérne minket?

– Igen… – suttogom. – Az…

Most már remegek, de nem a hidegtől, miközben Oona letérdel mellém, és végigdörzsöli a kezemet, a karomat. Megérinti az arcomat, a könnyeket, amikről nem is tudtam, hogy ott vannak.

– Jaj, Sam, sss! Jaj, Sam… sss, mi a baj, nekem elmondhatod, sss…

Elmondhatom, ugye? Elmondhatom ennek az ismeretlen lánynak. Akire, úgy érzem, mindent rá mernék bízni, még az életemet is a kezébe adnám, ami most melegen, puhán simogatja az arcomat.

– Az apám.

Megint remegni kezdek, és patakokban folynak a könnyeim. Olyan vagyok, mint egy kisgyerek, aki az anyukája ölében sírdogál, csak sír és sír, amíg minden rendbe nem jön, amíg anyu meg nem vigasztalja. Oona bólint, és addig csitítgat, amíg ki nem szedi belőlem ezt a szörnyűséget, amit már nem bírok magamban tartani.

– Az apám…

Zajt hallunk. Egy köhintést. Mindketten hátranézünk. Chad az. Rám néz, látja, hogy sírok, látja, hogy Oona milyen közel van hozzám, hogy mind a két kezem a tenyerében pihen.

– Sam, haver…

Amikor Chad előrébb lép, elszorul a gyomrom. Nem tehetek róla.

– Chad, már csak te hiányoztál!

Felállok, és letörlöm a könnyeimet

– Sammy…

– Jót táncoltál?

Oona felváltva néz egyikünkről a másikunkra.

– Sam, ne csináld…

Chad hangja nyugodt és barátságos. Felém nyúl, de ellököm a kezét.

– Sam, haver, beszéljük meg…

– Nem, Chad, most nem!

Megint nem tudok uralkodni magamon. Chad a legjobb barátom. Semmi rosszat nem tett. Csak táncolt meg flörtölt kicsit. Ő ilyen. Ezért bírja mindenki. Ezért bírja Oona is.

– Inkább dekázzunk egyet, jó?

A lábamhoz gurítom a szétgyepált focilabdát, megemelem, és röptében elkapom. Chad némán figyel. Oona is.

– Sam, nyugi…

– Kapd el!

Úgy rúgom el a labdát, mintha Chadet akarnám eltalálni vele. Chad megcsúszik, és a labda a garázs falának csapódik.

– Sam! Mit művelsz?

Chad rám néz a kócos haja mögül.

– Hazamegyek, Chad. Hát te mit csinálsz?

Még egyszer belerúgok a labdába, és az megint a falnak vágódik.

Aztán hátat fordítok nekik: a kedves és elbűvölő barátomnak meg a koromfekete szemű lánynak, aki segíteni akart rajtam.

Ott hagyom őket a hideg kertben, és eltűnök az éjszakában.