© Barnás Ferenc, 2006, 2025

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Fortepan/Almássy László

Szerzőfotó © Muhammad Fadli

Harmadik kiadás

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

A szöveget gondozta Ruttkay Helga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Tillai Tamás

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-432-3

Hálás köszönetem

Paul Olchvárynak,

a McDowell Colonynak,

a Corporation of Yaddónak,

az Edward F. Albee Foundationnek,

a Willard R. Espy Literary Foundationnek,

a Virginia Center for the Creative Artsnak,

valamint

Alex Sichelnek, Peter Sichelnek,

Keserü Katalinnak, Külkey Orsolyának,

Szunyogh Lászlónak és Malek Miklósnak

EGY

Ma álmomban bátor voltam: egy tisztáson álltam és három fiú jött szembe velem. Először nem ismertem fel őket, de utána láttam, hogy Perecék azok. A legalacsonyabb fiú kezében balta volt; úgy éreztem, megint azt akarják csinálni. Nem tudom, hogy vettem el a baltát, de elvettem, és azt csináltam, amit a másik álmomban is. Gyorsan történt. Olyan gyorsan, hogy vért most nem is láttam, pedig sok vér jött ki belőlük. Aztán megvártam a rendőröket. Két kocsi érkezett, egyik sem szirénázott. Amikor kiszálltak a rendőrök a kocsikból, oldalra fordultam: tőlem három-négy méterre két test úszott a vízen, hassal lefele; a harmadik fiút éppen kiemelték a vízből. Azt hittem, egy folyó mellett vagyunk. Aztán rájöttem, hogy a tó mellett állok. Nem féltem. Nyugodt voltam. Örültem annak, amit tettem. Az érdekes volt, hogy Perec arca rendesnek látszott; mintha csak megfulladt volna. A másik két fiú arcát nem láttam, ennek ellenére valami miatt azt gondoltam, az övéké is pontosan olyan, mint amikor elkaptak. Pedig biztos, hogy azt csináltam, amit a másik álmomban is, egészen biztos. Amikor az egyik rendőr megérintette a vállam, még kezemben volt a balta. Jó érzés volt fogni.

Fél öt körül, amikor Ésapa munkába indul, felébredek. Ésapa továbbra is a MÁV-nál dolgozik, de most a rákoskeresztúri Állomásfőnökségen, ahol nemrég pluszban elvállalta az ellenőrséget. Kénytelen hamar megtanulni az új szakmákat, mert amíg építjük a Nagyházat, igazából nem kegytárgyazhatunk. Ésanya öt felé kel fel. Ezt onnan tudom, hogy utána mindjárt kimegy az utcára, ahol valakitől megkérdezi a pontos időt. Ha délelőttös, mindig ezt csinálja. Az első gyűjtésen nem kaptunk órát, neki viszont nem szabad elkésnie a szentendrei Tollgyárból. Nemrég vették fel, két műszakba. Ésanyának a szülések következtében nincs szakmája, ezért golyóstollakat kell összecsavaroznia. Amíg készülődik, úgy teszek, mintha aludnék, akár a többiek. Fejem a takaró alatt, Tentés lába az arcomnál; eltolom magamtól, mint máskor is. Aztán megpróbálok visszaaludni, de nem sikerül.

Most a pomázi Kisházban lakunk. Ésapa meg a három Nagyfiú építette Miska bácsi vezetésével, mialatt mi, Kicsik a Bombás Villában voltunk; na és a lányok is, illetve Ésanya. A Bombás Villa Debrecenben van. A Második Háborúban égett ki, Ésapa azonban negyvenötben az elengedett lakbér fejében rendbe hozatta, mert akkor még volt pénze a katonaságból. Csak később rúgták ki a néphadseregesek. Mindnyájan itt születtünk, mármint a kórházban. Ésanya mindig egy fakeresztet vitt be a nagyerdei szülészetre, pedig Szilágyi doktor bácsi megmondta neki: „Drága anyuka, nem lesz ez így jó, múltkor is majdnem bajba kerültem.” Ésanya erre széttárta a kezeit, miközben jött a belső sírása, amit talán a többiek is láthattak, Szilágyi doktor bácsi biztos, aztán felfeküdt a szülőágyra, a fakeresztet a kezébe szorította, mi meg jöttünk. Én voltam a kilencedik.

A Kisházban van egy szoba és egy konyha. Ésapa alszik a konyhában, mi meg a szobában. Ésapának a sparhert melletti sarokban saját ágya van, amelyen egyedül fekszik. A konyhában még van egy asztal és egy szék. A mi szobánk akkora, hogy elfér benne a három faágy, a vaskályha, illetve a nagyláda. Ebben tartjuk a ruhákat. Az ágyakat egymás mellé toltuk, különben nem férnénk el rajtuk. Így is mindenkinek keresztbe kell feküdnie; még szerencse, hogy mi, Kicsik, engem kivéve, nem vagyunk olyan nagy testűek. A Bombás Villában, ahol két szobánk is volt, könnyebben oldottuk meg az alvást. Ésapa a debreceni Állomásfőnökségről jutányosan vásárolt vaságyakat, amelyeket nappalra össze lehetett csukni. Este meg kinyitottuk. Ilyenkor csupa ágy volt a két szoba, leszámítva az íróasztalt, a fröccsöntőt, a harmóniumot, illetve a könyves- meg a barna szekrényt, ahova mi, Kicsik főleg akkor bújtunk be, ha a Nagyok közül valaki komolyabb kezelést kapott. A vaságyakat mégsem hoztuk fel Pomázra. Ennek én örültem leginkább. Jobb, ha most azonnal elmondom, miért.

Négyéves lehettem. Egy délután, amikor valami miatt nem volt kedvem békázni, bementem a belső szobába, és játszani kezdtem az egyik vasággyal, mert egyet szükség esetére általában a fröccsöntő gépnél hagytunk. Ide-oda tologattam az ágyat, már amennyire az erőmből tellett, aztán meg a pántok közé dugtam az ujjaimat sorban egymás után, hogy lelakatoljam őket. Éppen a bal hüvelykujjamat tartottam a lyukban, amikor Zoknis valahogy ott termett és ráugrott az ágyra. Nem éreztem semmit, csak jajgattam. Erre berohant Ésanya, és kiszabadította az ujjamat. Mégsem ő vitt orvoshoz. Először becsomagolták az ujjam egy rongyba, aztán egy újságpapírral körbetekerték, fogalmam sincs, miért, aztán Pótmamával elmentünk az Állomásfőnökségre, onnan meg Ésapával együtt a Klinikára. A doktor bácsi megdicsérte Pótmamát: „Ügyes vagy, kislányom, nem veszítetted el a testvérkéd ujját.” Ez volt az első alkalom, amikor hosszabb ideig voltam kórházban.

Ésanya után Pótmama és Tera kel fel leghamarabb. Szinte rögtön elkészülnek, még télen is, mivel éjszakára magukon hagyják a nappali ruhát, akárcsak mi; hiába melegítjük egymást a takarók alatt, nem elég. Amióta kivették őket a szentendrei Ferencesektől, a budai Lenfonóba járnak dolgozni. Ésapa gyorsan elintézte a kivételt az igazgató úrral: „Értse meg, Lóránt atya, a keresetünk, illetve az a kilencszáz forint, amit ezektől a piszkos kommunistáktól kapunk, nem fedezi a kiadásainkat. És a házunkat még építjük, tetszik tudni.” Pótmamáék nem sokkal Ésanya után indulnak.

Már csak heten fekszünk az ágyon. A legtöbb helyet Pap foglalja el, aki úgy tesz, mintha saját ágyban aludna. Felesleges megrugdosni, úgysem mozdul. Ő még az álmában is kiváltságos, nem beszélve arról, hogy állandóan Ésanya közelében alszik. Reggel viszont mindnyájan rá hallgatunk. Megmutatja, hogy csináljunk kapcát a cipőnkbe, különben a hóban, a latyakban még jobban eláznánk, ha kell, megmondja, hogyan tűrjük be az ingünket a mackóba, vagy ha közülünk, Kicsik közül valaki meg lenne fázva, Zoknisékra ráparancsol, akik így kénytelenek aznapra átadni a pulóverüket. Pap nagyon szeret mások érdekében beszélni, bár az is igaz, hogy az ő ruháihoz senki sem nyúlhat. A nagyláda mellett van egy kis doboza, amelyet kulccsal be tud zárni. Neki van egyedül farmere a családban, még Debrecenben szerezte, senki sem tudja, hogyan. Ésanya tulajdonképpen először zongoraművész szeretett volna lenni, aztán apáca, de jött a Második Háború, úgyhogy Székely Nagyapáék gyorsan eldöntötték, jobb, ha egy katonatiszt felesége lesz, mert akkor el tud menekülni Erdélyből. „Hadnagy úr, ahol Baba van, ott zongorának is kell lennie”, mondta Székely Nagymama az esküvő előtt Ésapának, ő pedig megígérte, hogy páncéltőkés zongorát vesz majd.

Pap tizenhét éves, ő továbbra is járhat a szentendrei Ferencesekhez. Ésanya titokban abban bízik, hogy egyszer plébános lesz belőle. A Teráig bezárólag, aki a legkisebb Nagylány, Ésanya igen el volt keseredve, mert nem sikerült fiút szülnie, pedig ő mindenképpen papot akart. Hiába vitte a Klinikára a feszületet, csak lányok jöttek. Elsőnek Kláró, utána Pótmama, végül Tera. Aztán mégis megszületett Pap. Szilágyi doktor bácsi ekkor azt hitte, ezután nem fog már Ésanyával találkozni. Nem így történt.

A Kisházban mostanában nem szoktunk reggelizni. A sparhertot, amelyen a teát főzzük, a kenyeret pirítjuk, csak este gyújtjuk be; spórolnunk kell a szénnel, különösen most, hogy csak négy zsákkal maradt. Még jó, hogy az utóbbi hetekben enyhébb volt az idő. Ésapa azt állítja, hogy a Kárpátokban, ahol az oroszok úgy megtáncoltatták őket, sokáig mínuszban aludtak és néha egyáltalán nem ettek. „Hát ti se legyetek lekvárok!”, mondja sokszor. Ésapa szerint nincs annál hitványabb dolog, mint amikor valaki lekvár. Azért ha előző estéről maradt tea, megisszuk. Hol cukorral, hol anélkül, attól függően, hogy tudtunk-e venni. Majd az iskolában kapunk tízórait. Mindnyájan be vagyunk fizetve a napközibe, ami fejenként huszonnégy forint egy hónapra. Ezért a pénzért jár ebéd meg uzsonna is. Egyedül Papnak és Zoknisnak nem, ők a középiskolában csak ebédelni tudnak.

Negyed nyolc felé elindulunk az iskolába. Mi, Kicsik rendszerint együtt megyünk, mivel mindannyian a Kettes Számú Általánosba járunk. Benjámin elsős, Tentés másodikos, Mara negyedikes, én pedig harmadikos vagyok. Risi már felsős, ő valami okból az Egyesbe került, közel a Meselia-hegyhez; Zoknis a békásmegyeri Szakmunkásban tanul, amelyet tavaly kezdett el. Ha majd végez, villanyszerelő lesz belőle. A mi iskolánk a falu végén van, nem messze a régi Teleptől; a házunktól számítva legalább fél órát gyaloglunk, ha nem többet. A farmotoros busz hamar felvinne, de nincs rá pénzünk. Majd ha megint megyünk locsolni, egy ideig meg tudjuk venni a jegyet, mint az újtelepi osztálytársaink, akiknek a többsége mindig buszozik.

Az iskolában úgy teszünk, mintha nem ismernénk egymást. Csupán Mara próbál néha beszélni velünk a szünetekben, de ő lány, és különben sem annyira olyan a kiejtése. Ha tehetjük, elkerüljük, ha meg véletlenül belebotlunk, gyorsan elfutunk tőle. A sorakozónál nem lehet, ilyenkor válaszolunk valamit.

Az én tanító nénimet Vera néninek hívják. Sötétbarna a haja, és majdnem olyan szép a hangja, mint Ésanyáé. Ő nem veszi le órák alatt a zokniját. Magdi néni, akitől másodikban tanultunk, állandóan a vaskályhán szárította a zoknijait. Meg feltette a lábát az asztalra. „Tudjátok, gyerekeim, az én fájós lábaimnak csak ez tesz jót.” Folyton ezt mondta, aztán nagyokat sóhajtott. A zoknik miatt nem lett büdösebb a teremben. Én legalábbis így éreztem. A többieket nem kérdeztem, másodikban is leginkább hallgattam.

Vera néni ültetett a Kenéz mellé. Mi vagyunk az ablak felőli sorban az utolsók. Kenéz nagyon kövér, furcsa a szaga, ráadásul lány. Ahogy mellé kerültem, mindjárt bámulni kezdte az ujjamat, néha ugyanis egészen elfeledkezem a bal kezemről. Aztán észbe kaptam, és a tollat beleszúrtam a kezébe. Először azt hittem, zsír fog kifolyni belőle, de nem jött semmi, a bőre megvédte.

Írásóráig főleg a tízóraira gondolok, illetve a Dunai uzsonnás zacskójára. Dunai épp előttem ül, és már megint szalámis zsemlét hozott. Miközben hangosan olvassuk a leckét, egyre erősebben érzem a paprikaszagot, olyan az egész, mint a húsboltban, ahová hetente egyszer-kétszer bemegyek. Ilyenkor azt kívánom, bárcsak ne találták volna fel a szalámit. Ha nem ébrednék fel hajnalonként, szerintem nem érezném annyira erősen a szagokat, és akkor talán Kenézből sem jönne semmi. Nem tudom, nekik van-e fürdőszobájuk, és hogy ő egyáltalán fürdik-e, de amennyiben elfeledkezem a Dunai uzsonnás zacskójáról, rögtön azt a szagot érzem, amelyet a szomszéd bácsinál szoktam, aki néha áthív tévézni, és aki a meccs alatt állandóan azt mondja, hogy „hol a béka, hol a béka”. De az is lehet, hogy belőlem jön ez a szag, csak ráfogom a Kenézre.

Az első szünetben bemegyek az udvari vécére. Majdnem itt szeretek legjobban lenni. Legalább tízszer akkora, mint az otthoni, lehet benne sétálni. Nem zavar, hogy büdös, pont jó. Amikor bejönnek a többiek, úgy teszek, mintha pisilni kezdenék. Akár hatszor-hétszer is így csinálok. Itt ellenőrzöm a hasamat is, persze csak ha egyedül maradtam. Felhúzom az ingemet, elengedem az izmaimat, aztán nézem, mennyire dülled ki a hasam. Ilyenkor reggel eléggé. Az osztálytársaim azt hiszik, hogy sovány vagyok. Alaposan megnőttem ugyanis, majdnem akkorára, mint Risi, pedig ő tizenhárom éves, én meg kilenc; ráadásul ruhában vékonynak és csontosnak tűnik az egész testem, ami így is van, leszámítva a hasamat, amely hájas és állandóan behúzva tartom. Valószínűleg nem fog megnőni annyira, mint a Kenézé, bár a múltkor azt álmodtam, hogy az összes hája átfolyt belém.

Írásórán szédülni kezdek. Ez jó érzés, olyan, mintha a padban ülnék, meg nem is. Kicsit remeg a jobb kezem, a betűk meg dülöngélnek. Amikor Vera néni hozzám ér az ellenőrzésben, rám szól, hogy egyenesen írjak. Megpróbálom. Vera néni mindig jó szagú. Legszívesebben megkérdezném, hogy csinálja.

A tízórai után már sokkal jobb. Lassan megjön a kedvem, és a feladatokat is ügyesebben oldom meg. A megjön a kedvem alatt azt értem, hogy olyan kezdek lenni, mint a többiek, azt leszámítva, hogy alig beszélek. Szerencsére nekem csak néha kell egyedül olvasnom. Vera néni kíméletből megengedte, meg így a többieket sem hátráltatom. Magdi néninél más volt. Ő újra és újra felszólított, hogy kezdjem el, meglátom, sikerülni fog, de nem sikerült, sőt, amikor a nem tudom, mennyi ideig tartó hallgatások után egy-egy hangot mégiscsak kiadtam, együtt nevetett a többiekkel, mert bárhogy akarta, nem tudta magát fegyelmezni. Az egészben az volt a legrosszabb, hogy Petőnek utánam mindig jól ment, de csak utánam, mert ha előttem került sorra, sokszor akár fél percig is csendben maradt, aztán ha mégis elkezdte, szinte mindig akadozott, viszont ilyenkor senki sem nevetett. Különben a hallgatásaim alatt gyakran ezt mondogattam magamban: „Magdi néni, miért ne száríthatnád a zoknijaidat a kályhán, miért ne száríthatnád a zoknijaidat a kályhán? Mi is így csináljuk otthon, mi is így csináljuk otthon.” Most, hogy az olvasási óra alatt kezdek hasonlítani az osztálytársaimhoz, legalábbis így érzem, egyszerre csak azt képzelem, hogy sikerülni fog. És tényleg, egy-egy szótagot rendesen ki is mondok, amúgy tátogok, hadd higgye Vera néni, hogy fejlődök.

Ésanyáéknak nincs idejük törődni a beszédképességünkkel. Talán egy kicsit örülhetnek is annak, hogy ebből a szempontból eléggé hibásak vagyunk. Pap és Pótmama rendesen tud beszélni, meg Kláró is, aki már nem él velünk; ő a Bombás Villában maradt Csizmadiával, mivel a betegségemmel egy időben, röviddel a költözésünk előtt, férjhez ment. Főként felőlünk, Kicsik felől lehetnek nyugodtak. Persze a bolházást, az imádkozásokat vagy az indiánost valószínűleg akkor sem mesélnénk el, ha nem lenne beszédbajunk. Más esetekben azonban könnyen eljárhatna a szánk. Az enyém például a leckék kikérdezésénél, amikor Vera néni felszólít, hogy én is mondjam el fejből a Hogyan tisztálkodunk otthon?-t, tudniillik szabad mondásban valamennyire elfogadható vagyok.

Ellenben az is igaz, hogy amennyiben tűrhetően beszélnénk, sok minden másképp alakulna. Nem tudom egészen pontosan, Benjáminék mit gondolnak erről, én a Kerepesinek biztos beolvasnék. Kerepesi az első padban ül, és félévenként legalább egyszer elmondja, hogy ők a Szunditól csak egy-két kölyköt szoktak megtartani, a többit agyonverik. „A harmadik vagy a negyedik testvéred után sterilizáltatni kellett volna az anyátokat!”, mondja máskor, és elröhögi magát. Először nem értettem, mit jelent a sterilizáltatni, később Dunai megmagyarázta, az ő szülei orvosok. Ettől fogva még jobban elvörösödtem, miközben tovább hallgattam. Ilyenkor nem merek belerúgni Kerepesibe, bármennyire is szeretném; sokkal erősebb nálam. Pap biztos nagyon megverné, talán el is törné a kezét, de róla sem beszélek neki.

Az olvasási óra hamar eltelik, közben megfájdul a gyomrom. Ez Dodó miatt van, aki magához fog hívatni. Dodó hetedikes, és az iskolában ő parancsol mindenkinek; még Molnárnak is, pedig ő nyolcadikos, és úgy néz ki, mintha felnőtt lenne. Dodó nem igazán magas, de izmos, nincs rajta semmi súlyfelesleg; rövid a haja, a szája közelében pedig van egy hosszú csík, Kerepesi szerint egy késelésből. Engem főleg a harmadik szünetben szeret hívatni, amikor az ügyei egy részét már elintézte. Sokszor a vécéből visznek hozzá a fiúk, azok, akiket éppen megbízott. Ma Gálékat küldte. „Na, kisketyós, félsz még a kutyáktól?”, kérdezi, és megbokszolja a mellem, éppen annyira, hogy csak egy kicsit fájjon. Ezt azóta mondja, hogy látta az arcomat az alsó udvaron, ahol a két kutya nem tudott egymástól elfutni. Én legalábbis ezt hittem. Még szeptemberben történt, nem sokkal a tanévkezdés után; nagyszünet volt, és egyszer csak észrevettem a fiúkat: tízen-tizenöten vették körbe a két kutyát, akik a farkuknál egymásnak voltak szorulva, miközben borzasztóan nyüszítettek. Többen kővel dobálták őket, Dodó mellre font karral állt. Amikor odaértem, rögtön észrevette, mennyire ijedt vagyok. Aztán végül a kutyák mégis megszabadultak egymástól, mire Dodó köpött egyet és ezt mondta: „Hülyék, azt hiszitek, csak ez az összeragadás van?”

Motyogok neki valamit, lehetőleg hibátlanul, nehogy beszéltessen, mert az szokott a legrosszabb lenni. Ha jó a kedve, megelégszik az ugráltatással. Ez abból áll, hogy a karján felhúzza az ingét, én meg nyomogatom az izmát, hogy az ide-oda ugráljon. A bal kezemmel nem érhetek hozzá, megtiltotta. Egyszer idegességemben bal kézzel békáztattam, mert néha így hívja, és amikor meglátta a hüvelykujjamat, ellökött. „Te nyomorék, többé ne merj ezzel hozzám nyúlni!”, mondta.

Most azzal bíz meg, hogy a focimeccsükön délután én legyek a labdaszedő. „Jól van”, válaszolom, és elenged, pedig sokszor egész szünetben mellette kell maradnom. Ilyenkor végignézem, hogy kokizza meg a többieket, mennyi pénzt szed be az alsósoktól, vagy kit választ naposnak, aki hazaviszi a füzetét, mert táskája nincs, vagy ha van, sohasem hozza magával.

Énekóra után ebédelünk; nálunk az összes alsós együtt eszik az ebédlőben. Az egész iskolából Vera nénin kívül az ebédlőt szeretem legjobban, illetve még az Annus nénit is, aki mindig ad repetát. Sokszor akkor is, ha a többieknek nem tudna. Annus néni az első szakács, ezért ebéd után nyugodtan beengedhet a konyhába, ahol leültet a belső asztalhoz. Kezdetben nem így csinálta, de miután hallotta a csúfolódásokat, a napközis tanár nénivel ezt találták ki. Tentéséket is be szokta hívni, úgyhogy gyakran mind a négyen ott vagyunk, mintha csak otthon lennénk.