A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Alessandro Baricco: Abel

Giangiacomo Feltrinelli Editore, Milano, 2023

Copyright © 2023, Alessandro Baricco

All rights reserved

Fordította

Wiesenmayer Teodóra

Hungarian translation © Wiesenmayer Teodóra, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Borítóillusztráció © Derek Adams/Arcangel

Minden jog fenntartva

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

Szerkesztette Takács M. József

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Oláh Gábor

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-642-0

Tartalom

Bizsergést érzek, és lövök

Azok a terek, amelyek némán nyúltak el

Persze vademberek is voltak ott

A nutkák mindig is bálnára vadásztak

De most visszatérve egy pillanatra

A nagy fagy évében

Pontosan tudom, mikor

Visszajövet az abszaroka faluból

A bányászfaluban történtek

Egy francia fregatt elől menekülve

Hallelujah-nak kicsi keze van

Az utolsóként megszületett gyermek lány volt

Álmatlan éjszakákon időnként

Anyámat május elsején felakasztják Yubában

Bár éppen Platónt olvastunk

Fölém hajol, és azt mondja

Isaacet elvitte egy lassú láz

Akkor Joshua elárult egy titkot

Az a hír járta, hogy egy férfi meggyógyítja a bolondokat

Amikor visszatértem, nyár volt

Ami Macauley bírót illeti

Mielőtt kikötöttem volna Mexikóban

Azok az álmatlan éjszakák mardostak

Joshuáért ment el utoljára

Akkor Wood doktor elkezdte mesélni

Szóval most, a Yubát körülölelő éjszakában

Jött az az öregember

Köszönetnyilvánítás

Gloriának

A westernek vadnyugata nagyrészt képzeletbeli hely. E könyvben ez még hangsúlyosabban igaz. Még azokon az oldalakon is, ahol ténylegesen létező nevek és helyek kerülnek említésre, vagy valóban megtörtént események, mindig egy olyan világ alakul ki, amely teljes mértékben a fantázia szüleménye. Ha egy ilyen nem létező hely megalkotása közben esetleg megsértettem egyes olvasók vagy teljes közösségek érzékenységét, sajnálom. De meg kell mondanom, hogy nem különösebben, mert az irodalmi írás kiváltsága, feltétele és végzete a legteljesebb szabadság.

AB

Bizsergést érzek, és lövök

Bizsergést érzek, és lövök.

Olyan, mint valami bizsergés, vagy valami hasonló.

Előkapom a fegyvert, és lövök.

A világ kissé megremeg, és kész. A pillanat töredékéig tart. Ezt egészen kis koromban tanultam meg érzékelni, azokban a végtelen magányosságokban, ahol először gyermekként éltem, majd tizenegy éves férfiként, végül tizenkilenc éves aggként, amikor is az apám, John John már nem zavarta a köreinket – legyilkolták, azt mondanám, unottan, így történt –, otthagyva engem, hat gyerek közül az elsőszülöttet, hogy befejezzem a feladatot.

A feladat a túlélés volt.

Akkoriban sokan így tettek, de nem mindnyájan azzal a technikával, amelyet mi magunk választottunk – mi úgy dolgoztunk, akár az állatok. Csendben tettük a korábban említett végtelen magányosságokban, az ismert világ peremén: oly távol mindentől, hogy mi voltunk a minden, és a mi semmink az egyetlen hír. Körülöttünk a teremtett világ – emlékeim szerint határtalan. Ebbe a világba tartoztak azok a ritka emberi lények is, akik feltűntek a láthatáron, bejelentés nélkül, lépésben közeledő délibábként. Fegyverhez kapni természetes reflexnek számított, vagyis közvetlennek, mintha megvakarnánk egy sebet. Gyakran már az előtt lőttünk, hogy kérdeztünk volna. De időnként az is előfordult, hogy apám asztalhoz ültette őket, remélve, hogy kanalazgatás közben mesélni fognak. Mi a falhoz támaszkodva álldogáltunk. Őket néztük. Nekem úgy tűnt, mintha senki sem tudta volna megindokolni, miért kelt át a kimondhatatlanon – nem lehetett tudni, hogy az ördögbe juthattak el idáig. Még azt sem lehetett elmondani róluk, hogy eltévedtek. Csak mentek előre, lenyűgöző sorozattá kapcsolva össze részcélokat, jelentéktelen, nem ritkán gyáva tervek gyümölcsét. Ennyi az egész. Így tanultam meg, hogy a gyávasággal árnyalt elhanyagolható döntések időbeli átfedése messzire tud vinni, akár egyfajta költői hősiességig. A faszfejek eposza.

Némelyiket álmában tettük el láb alól. Szinte szívességnek számított. Nem voltak orvosok azokon a tájakon, ez nyilvánvaló. Így hát kinyírtuk őket, megszüntetve értelmetlen szenvedéseiket. Amit tönkrement belső szervek vagy gyógyíthatatlan sebek okoztak.

Azok közül, akikre emlékszem, csupán hárman látták tisztán a sorsot, amely odavezette őket.

Egyikük azt állította, hogy az apám fivére. Bezárkóztak az istállóba, hogy megbeszéljék. Ők ketten és egy whiskysüveg.

Másikuk Istent kereste.

És nem felejtettem el a harmadikat, az öreget az aranysarkantyúval. Azt mondta, azért jött, hogy anyámmal találkozzon.

De az anyámról még nem beszéltem.

Azok a terek, amelyek némán nyúltak el

Azok a terek, amelyek némán nyúltak el az ismert világ peremén, a nyugat mélységében, immár nem léteznek, nincsenek többé. Folytattuk a gyaloglást, talpfákat lefektetve, megszámolva őket, gondolatainkat eleresztve, miközben a lovak tajtékzottak, mígnem annak a menetnek a végén az óceán várt minket, elfojtva a föld iránti szomjunkat mindörökre.

De akkoriban még nem. Még léteztek azelőtt sosem látott terek, földek, amelyekről nem volt tudomásunk. A szögesdróton túl, ha az ember munka közben feltekintett, látni lehetett őket. Az Érintetlen vidék volt. Az emberi állat nyilvánvaló távollétében létezett, a csoda, a vér, a sperma és a borzalom közös légzésében kerek egészet alkotott. Könnyen érzékelhettük egyfajta rejtélyként, de az is megesett, hogy a megvilágosodás egy-egy pillanatában eredetként jelent meg, vagy célként, de akárhogy is, végzetként. Úgy tűnt, régóta ott áll azzal a meghatározott feladattal, hogy minket várjon.

Igen, nézd csak, minket várt.

Nem minket. Mindnyájunkat.

Fura vagy, Abel.

Évezredek óta vár minket.

Dugulj el!

Azután David fivérem a sarkantyúját lova hasába vágta, és nagyokat kiáltva, galoppozva csapást vágott az Érintetlenbe, a pejkó csánkjáig érő fűben. Azzal az illúzióval, tudom, hogy valamit megsért, és az ezzel járó örömmel. De én éreztem, hogy az Érintetlen viszont várt minket, és mindig is számolt azzal a repedéssel – korábban tudta, mint ahogy a fivérem egyáltalán elképzelhette. És ez mindenre igaz, ezt később felfedeztem az álmatlanságaim mélyén. Már jártunk ott, ahol sosem jártunk, sőt igazából onnan jövünk.

A fivérem folytatta a vágtát mindaddig, míg be nem telt vele, majd eltöltött egy kis időt ott, a nyeregben, mozdulatlanul, mint aki szándék nélkül maradt. Egy bábu volt, aprócska, a semmi közepén. A fű csak táncolt a szellőben körülötte, de mérföldeken át.

Akkor az apám mormolt valamit.

Micsoda legelők.

És nem lévén egyéb mondanivalója, kihúzta a Sharpsot a nyeregből, minden sietség nélkül. Csodálatos eszköz. Ötszázötvenkilenc milliméternyi cső, hátultöltős, csappantyús, tolózáras. 52-es kaliberű töltényekkel felfegyverkezve három gramm fekete porra volt szükség ahhoz, hogy 475 sörétszemet háromnegyed mérföldre repítsen. Ekkora távolságból – tanította nekem a Mester – az ember rovarnak látszik, eltalálni kész művészet. Ezután tisztázta, hogy a munka első felét a szem végzi, az összes többit a lélek. Mert ilyen távolságból a szem a célpont elé visz, ennél tovább nem jut. Olyan, mint egy íj, mondta, anélkül hogy sikerült volna teljes mértékben megmagyaráznia. Mégis, tette hozzá, a lélek érzi, amikor az ember, akire lősz, pontosan a fegyvered csövéhez igazodik, és abban a pillanatban érezni fogod, akár egy röpke lélegzetet vagy egy láthatatlan kötelet, amely a te szíved és az övé között feszül. Akkor lőj, fejezte be mondandóját.

Apám a puskatust a vállára helyezte, és az 559 milliméternyi csövet lassan felemelte, mintha egy olyan részletet hozna éppen rendbe, amely elkerülte a teremtés figyelmét. Megállította egy anyagtalan vonalon, amely a bal szemét az öcsém apró alakjával kötötte össze, áthaladva az egyensúlyban tartott, célzásra állított puskacsövön. Nem tudtam, mire készül, de nem emlékszem, hogy bármilyen kérdés felmerült volna bennem. Értékeltem a hosszas csendet, ami ezután következett. Azon a napon tizenöt éves és kilencvenhét napos voltam. Apám meghúzta a ravaszt.

Ami kijött a csőből, az volt az első töltény, ami valaha is áthasított az Érintetlenen. A fény úgy barázdált, akár egy varázstükör felszínét karcoló halálos gyémánt. Sosem felejtem el azt a hangot.

Az abszolút kezdet volt. Minden ezután következett.

Egy világ tiszta hajnala volt. Minden ezután történt.

Így értettem meg János evangéliumának első sorát, és azóta ismerem az Ige szó jelentését, amely a kezdetben volt, Isten szerint. Hajlamos vagyok a puskapor illatához kötni. Még most sem tudom meghúzni a ravaszt anélkül, hogy ne éreznék késztetést azon evangélium első szavainak kiejtésére. Következésképpen nem hibázom. A Sharpsszal leadott lövés kétségkívül megbélyegzett: bizonyos értelemben én onnan jövök. Egy nap megengedtem magamnak azt a felfoghatatlan könnyelműséget, hogy Hallelujah-nak kimondjam – az Érintetlen peremén születtem, egy napon, amikor az apám egy Sharpsszal leadott egy lövést, és én megértettem, hogy számomra az alkotás egyet jelent a rejtélynek a ravasz meghúzásával való megoldásával. Megpróbáltam elmagyarázni neki, miért élek a pisztolyaimból és egy Winchester 44-esből. A nő fáradtan megfordult, kérdezett tőlem valamit, de azt is a haján át.

David fivérem évek múltán bevallotta, hogy előbb a mellette elsüvítő sörétszemek hangját hallotta, és csak azután a száraz kattanást, a Sharps mechanikus harapását. Így az Ige számára egy leheletnek tűnt, latinul spiritus, görögül pneuma, Anaximenész szerint a mindent megelőző kezdet. Valószínűleg ezért végezte prédikátorként Socorróban, ahol hívek légióit szólította fel az Atya szeretetére.

Mindenesetre ő akkor elképedten felénk fordult. Apám széles mozdulattal hozta értésére, hogy forduljon vissza. Parancs volt, de ahogy évekkel később megértettem, egyúttal könyörgés, simogatás is.