időmérték
[ 36 ]

Fekete Vince

Halálgyakorlatok

– részlet –

© Fekete Vince, 2022

„Hiába fürösztöd önmagadban,
Csak másban moshatod meg arcodat.”

J. A.

„Az álom létra, föl, s alá, a mélybe.”

Keresztes Szent János nyomán

(Dagályapály)

Mintha valahonnan örvénylő léghuzat vágna be, felkavarja

az orra előtti levegőt; fölveti a fejét, megpróbálja átereszteni

az orrlyukain ezt a valahonnan, valamilyen nyílt térből becsapó

áramlást. Kúszik előre, egyenletesen előre, hátára folyik valami,

egyenletesen folyik, érzi, ahogy esnek rá azok a cseppek, érzi a

ritmust is, azt a belső ritmust, mintha lélegzés lenne… Megfeszíti

a mellizmait, és előrébb húzza magát; előrelöki egy ismeretlen

erő is, segíti, segítséget nyújt, de tudja, érzi, ezt neki kell

megtennie; szinte csak a feje, a vállai mozdulnak a nyílt

térség felé, a teste, a lábai mozdulatlan követik a mozgást.

Előrefigyel, hiszen oda, a másik oldalra kell eljutnia a jó

melegből, oda, arra a tápláló és életadó helyre, újra

megfeszíti mellizmait, majd az összes izmát, és velük együtt

az inakat is, és az egész testét, miközben karcolja, szívja,

vonja, húzza testét az az erő; apró, remegő csusszanásokkal

halad, nyaka hosszan előrefeszül, szemei kiguvadnak,

nyöszörög és vicsorog benne a hang, hernyók másznak

a testébe, fúrják, rágják, marják. Szemei kitágulnak,

koponyája összeroppan, kapálózna, de nem tud;

áramlik vissza izmaiba a kölcsönerő, a fény, az ég

felé fúrja orrát, most már mindenhonnan fény, fáj a

teste, folyamatosan és tompán, gyomrában sajog

az éhség, torkában perzsel a szomjúság, és fényt lát,

sértő fényt, és kezeket érez, és furcsa sikoltást hall…

(Vadverem)

Kimenni újra és újra a medence fölé, távoli erdők irányába,

ahová jó három-négy óra gyalog az út. Ki a Puzsi-patakán,

a fatemplom mellett, át a gazzal benőtt görögkatolikus temetőn,

a mohos kőkereszteken Opra, Tódor, Daragus, a száz esztendeje

még ide temetkezők nevei; fel a Csemetés-kerten, ki a tetőre,

leülni, megszusszanni a falu fölé emelt fakeresztnél; kortyolni

valami italból, aztán a Butu, át a Szél-kapun, végig a Kőhát

oldalán, végig az Olámezején, majd a Huddó-tetőn, ahol a fáradt

állatokat a kaptató után pihentették; el egészen az Egres-kútig,

a Vadverem előtti legutolsó pihenőig.

Szétszéledni az erdőben; gombát, áfonyát, szamócát szedni, még

ha pár csiperke, egyetlen szemcsésnyelű tinóru, egy-két pöfeteg is

csupán a zsákmány. Még ha a máskor rengeteg keserűgombának

nyoma sincs, és rókagombát sem találni a fák között, a nagy

fűben, mert a természet visszavesz, megváltoztat, átalakít…

Járni azokon a helyeken, ahová ugyanúgy, együtt, többé már soha…

Mutogatni, magyarázni a kaszálók, dűlők, dombok, oldalak

neveit. Mesélni, hogy az erdei területeket, amikor még

megkaszálták, már nyár elején felköltöztek kaszálás

idejére; kalyibát építettek maguknak, kora hajnalban keltek,

a harmaton rendet vágtak, nappal forgattak, takartak, esténként

pedig összeültek egy-egy tűzhely mellé beszélgetni a lángoló-

parázsló fahasábok fényénél.

Mondani azt, hogy többé nem lesz már alkalom erre.

Mondani, hogy nem is lenne már, aki…

(Egyetlenegy)

Kedd, szerda, csütörtök, vasárnap egyetlen folyamként

áramlik át rajta. Nem tartja számon őket, nincsenek ide-

oda elágazások. Csak az állandó áramlás, csak a visszatarthatatlan

hullámzás van. És az érzetek, hogy hideg van, meleg van, gyors

vagy lassú valami. Hömpölyög benne az idő méltóságteljesen, a

pillanatok teljesen azonosak, nincs folytonosság. Nincs előző,

és nincs következő. Csak az Ez van, ez az Egyetlenegy.

(Tojás)

Az ünnepre készülődve mindig friss tojást

hozott elé a hátsó udvarból, precíz technikája

volt, mutatta, ahogyan lyukat üt lent is, fent

is ezeken a tojásokon, majd nekifog, és kifújja

belőlük lassan, nem erőlködve azok tartalmát,

sárgájukat és a fehérjét is, finoman, óvatosan,

hogy össze ne roppanjon a vékony héj, mert

akkor dobhatja el az egészet, kezdheti elölről,

milyen kíváncsian nézték, ahogy aprólékosan,

igazi műgonddal végzi a feladatot, a tojáskifújás

műveletét, fiatal volt még, apró gyermekei voltak,

most pedig belőle ürül ki a sárgája és a fehérje,

fújja ki az Isten lassacskán bentről a szellemet,

veszi el tőle a sárgáját és fehérjét fokozatosan,

a test összes titkát, kifújt tojás lesz belőle is,

kicsiny, apró, rebbenő, törékeny, elviszi a szél,

attól fél, vagy elporlad élve, kiszárad, szétesik,

széttörik, agyában a múlt szakadozott szövete

imbolyogva lebeg a tudata körül, tojás az is,

mint forró vízben megrepedt tojáshéj, aminek

hajszálnyi repedésein beáramlik a forró sötétség.

(O.)

Szemem láttára sorvad. Elfogy belőle az értelem.

Sötétségbe, a múlt

világába, rettenetes mélyébe süllyed.

Egy költő sétál felfelé. Félek, hogy hátra-

fordul. Fel akarja hozni

onnan, ki akarja vezetni őket, fel akarja támasztani

az anyámat!

(Kivehetetlen formák)

Amikor elindulunk vissza, ami

szükségszerű és elkerülhetetlen,

még elmegyünk hozzá, a házba,

a szobába, ahol magányos napjait

és éjszakáit tölti, az ágy most is

ugyanazon a helyen van,

mint húsz, harminc, harmincöt

évvel ezelőtt, ahol születtek, szerettek,

betegeskedtek, haldokoltak felmenői,

adni akar, valamit adni, emlékül,

azt mondja, hat üvegpohár

előkészítve, törülközőbe

csomagolva az asztalon,

most, hogy megint hosszú ideig

nem találkozunk, hogy emlékezzetek

rám, mondja,

és ezt is, és ezt is, rakosgatja ki az

ajándékait, régi tárgyakat, kendőket,

egyebeket,

látlak-e még, kérdezi, de inkább azt,

hogy láttok-e még, nem mondja, hogyan,

a lehúzott kocsiablak előtt mosolyog és

integet, év eleje van, második nap,

új év, új nap, új idő, ki tudja, mi jön,

a fényből, az örömből esetlenül befelé,

az árnyékba integet nekünk, ahogy aztán

lassan elmarad mögöttünk, a formák már

kivehetetlenné válnak, ahogy nézek

visszafelé, miközben visszaindul, nézek

a ház felé, az utca felé, az ország felé…

Tartalom

(Dagályapály)

(Újracsatlakozás)

(Ikarosz)

(Űr)

(Homály)

(El)

(Ebéd)

(Nász)

(Szövevényes erezet)

(Vadverem)

(Távozó te)

(Amikor, és amikor…)

(Ringlispíl)

(Távozó nyelv)

(Holtág)

(Ördöghalak)

(Pára)

(Szellő)

(Kísérleti csend)

(Egyetlenegy)

(Hasznos dolgok)

(Öröm)

(Misztériumjáték)

(Írisz)

(Nem van sehol)

(Alászállás)

(Donga)

(Apokalipszis)

(Terápia)

(Tojás)

(Invazív)

(Túlélés)

(Feltámadás)

(Ernyő)

(Súlypont)

(Hóember)

(Szag)

(Plexi)

(Mindig)

(O.)

(Tenger gyümölcsei)

(Cymothoa exigua)

(Living words)

(Videochat)

(Esemes)

(Késői ügyfél)

(Idegenek)

(Ithaka)

(A világ legszebb éjszakája)

(Kivehetetlen formák)

(Foszforeszkál)

(Mély merülés)

(Seol)

(Túloldal)

(Olasz módra)

(Fehér árnyék)

(Apálydagály)

időmérték: időtálló, mértékadó verseskötetek a magyar és a világirodalomból. Versek úton lévőknek.

Fekete Vince (1965, Kézdivásárhely) költő, műfordító. A Székelyföld című folyóirat szerkesztője. Kötetei a Magvető Kiadónál: Szárnyvonal (2018), Vargaváros (2019).

A szerző a kötet megírásának ideje alatt Térey János irodalmi alkotói ösztöndíjban részesült.

A könyv megjelenését támogatta
a Nemzeti Kulturális Alap

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Balogh Emerencia
A szerző portréját Fazekas Márta készítette
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 4204 5

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License