A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Allison Pataki: The Queen’s Fortune

Ballantine Books, New York, 2020

This translation published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Copyright © 2020, Allison Pataki

All rights reserved

Fordította Kallai Nóra

Hungarian translation © 2023 Kallai Nóra

Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv: Laura Klynstra

Borítókép © Stockfolio/Alamy és © Ilina Simeonova/Trevillion

Szerzőfotó © Tricia McCormack

ISBN 978-963-620-171-5

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte és a borítót az eredeti felhasználásával készítette Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Tartalom

Bevezetés

ELSŐ RÉSZ

1. fejezet

2. fejezet

Lacynek, hálás szeretettel

Bevezetés

Stockholm, Svédország,
1860 decembere

Ha éjfélkor esni kezd a hó, és puha takaróval vonja be a macskaköves utcákat, porcukrot hintve a Storkyrkan-katedrális gótikus harangtornyára, a képzelet is könnyebben szárnyra kap. Mivel én déli lány vagyok, és a szellő arrafelé meleg, sós-párás tengerszagtól és a domboldalakon zöldellő citromfaligetek finom illatától terhes, ezeknek a fehér pelyheknek a megjelenése mindig kissé megrészegít.

Kring, kring – mondják a pihék. Kring, kring. Körbe-körbe. Ez az egyetlen kifejezés, amit svédül hajlandó voltam megtanulni: kring, kring. „A mi jó öreg, bolond királynénk körbe-körbe kocsikázik, a friss havon, az éjféli utcákon át, és közben azt képzeli, Párizsban van.”

Ezen kicsit elmosolyodom, aztán még jobban befészkelem magam a zárt hintó puha bársonyülésébe, és arcomat köpenyem ezüstrókaprém szegélyéhez dörgölöm. Mekkorát tévednek! Egyáltalán nem azért kocsikázom az éjféli Stockholmban, hogy a havazástól megrészegülve újra Párizsba képzeljem magam. Nem azért kocsikázom a havas éjszakában, hogy magam elé képzeljem őt vagy a birodalmát, azokat a mívesen aranyozott sasokat, vagy a Notre-Dame Szajna-parti, magasba törő huszártornyát, azt az ember alkotta kőujjat, amely dacosan bökdösi Isten szemét.

Nem, nem. Kring, kring. Körbe-körbe kocsikázom, hogy még egyszer, utoljára láthassam azt a lányt, akinek a neve azt jelenti: Kívánság. Azt a lányt egy másik életből, a fagyos tengeren túlról, a háború sebezte kontinensről. Désirée. Mielőtt megváltoztatták volna a nevemet, mielőtt még királynőjüknek, az ő svéd mamájuknak, drága Desideriájuknak neveztek volna.

Természetesen azért ő is megjelenik néha ezekben az éjjeli merengésekben – igen, mindenki fel-felbukkan –, de ő csak ahhoz a lányhoz való viszonyában. A lányéban, akit szeretett, aki a fiatal, goromba korzikai katonát térdre kényszerítette. Akit akár párjának is választhatott volna. Vajon ki tudtam volna elégíteni az étvágyát ahelyett, hogy folyton csak növeljem? Vajon megakadályozhattam volna, ami történt? Megzabolázhattam volna a telhetetlen vadállatot, amely mindent felemésztett maga körül – a trónját, a birodalmát, a kontinenst, és végül az életét is?

Éjjelente, hóval borított királyi hintómban ülve erre a lányra gondolok. A lányra, aki megmenthette volna őt. És mindenki mást is.

Kring, kring. Körbe-körbe járnak a gondolatok, emlékek, lidércszerű árnyalakok, amelyek egész birodalmakat szereztek meg, aztán veszítettek el. Selyemruha suhogása, lépések csusszanása a táncterem parkettjén. Sötét, eltökélt szempár, erős karok, a tiszti egyenruha kavargó színei. Látványos koronázási ceremónia hatalmas pompával körítve – aztán a minden pompát nélkülöző trónfosztás. Nevetés – a lányé. És persze az övé. Hangoskodás, pezsgős pohárköszöntők, éneklés, és az a sok-sok szó. Mind odaveszett – a szavak és azok is, akik kimondták őket, én mégis itt vagyok. Csak én maradtam meg, egyedül.

Mondhatnak rólam, amit csak akarnak. Az ő gyönyörű királynőjükről. Eszes és agyafúrt királynőjükről. Kedves királynőjükről. Vén, bolond királynőjükről. Nem bánom. Ők aggatják rám ezeket a szavakat, sok másiktól pedig megfosztanak. Ó, mennyi palástot, koronát és nevet viseltem életemben! Egyet azonban nem tagadhatnak meg tőlem. Azt, amit mindig is tudtam. Nem csak azt tudtam ugyanis, hogyan kell férfiakat és birodalmakat irányítani. Erre bármelyik ambiciózus cselszövő képes, ha van hadserege. Hanem még valamit. Azt, hogy hogyan kell túlélni.

Még most is, amikor érzem, hogy bármelyik ködös-párás lélegzetvétel akár az utolsó lehet számomra, képes vagyok arra, hogy meglepetést okozzak. És meg is teszem! Szóval minden egy fiatal, dacos szívű lánnyal kezdődött, akinek a neve azt jelentette: Kívánság.

1. fejezet

Miasszonyunk zárda,
Dél-Franciaország,
1789 nyara

Valami nagyon nem stimmelt aznap reggel. Láttam a nővérek összeráncolt homlokán. Ide-oda rohangáltak a folyosókon, a cipősarkuk dühösen koppant az apátság hideg, ősi kövezetén. Suttogva elhadart szavak keringtek ide-oda, tévelyegve-habozva, mint a gyertyafény törékeny lángja, amely alig-alig világította meg sietős lépteiket.

Megkordult a gyomrom, de kezemet a hasamra tapasztva igyekeztem elhessegetni éhséggel kapcsolatos gondolataimat.

– Már évtizedek óta nem volt ilyen rossz a termés – mondogatták nekünk a nővérek egész nyáron. És ebben éppúgy volt belenyugvás, mint önvád, mintha mi magunk lettünk volna az előidézői. – Isten így teszi próbára a hitünket.

Nos, Isten próbatétele hetekig tartott. Aztán hónapokig. Hosszú hónapokig, amelyek egy éhező tizenegy éves lány szemében szinte örökkévalóságnak tűntek.

– Imádkoznunk kell azokért a szerencsétlenekért, akik szenvednek. Imádkozzunk a szegényekért, az éhezőkért – mondták a nővérek minden vesperáskor, aztán a reggeli laudesnél is.

Az éhezőkért? – szerettem volna visszakérdezni. Én talán nem éhezem? De persze nem kérdeztem vissza, csak gyászos képpel bólogattam, és szememet jámboran lesütöttem. Arra aztán végképp nem volt szükségem, hogy üresen korgó gyomrom mellett még a hátam is sajogjon.

A zárdában egyetlen helyen lehetett csak elég ennivalóhoz jutni: a betegszobában. Ezt mindenki tudta. Amikor a nővérem, Julie tavaly télen beteg lett, és ropogósra keményített, fehér ágyneműbe bugyolálva befektették egy kiságyba, én a folyosókon átosonva odalopóztam hozzá, aztán ráfeküdtem, és a számat az övére tapasztottam. Mint egy szarvasbika, amikor bőg, úgy tátogott, aztán a döbbenettől és a megsértett szemérmességtől tágra nyílt szemmel jól lehordott valami mamától már unásig hallott szidalommal.

De sikerült! Elképesztően beteg lettem, sokkal betegebb, mint Julie. Két hétig csak tömtem magamba az ételt, és hetekig élveztem az ágy puha melegét, sőt még akkor is szundikáltam, amikor megszólalt az ébresztő harangzúgás, és a többi lány kimerülten, üres gyomorral, kenyérért könyörögve csoszogott lefelé a sötét folyosókon át a kápolnába, a kora hajnali misére. Több nappal elnyújtottam a lábadozást, pedig a torkom már rendbe jött, és a tüdőm is kitisztult. Nem csak úgy hazudtam, hanem azért hazudtam, hogy egyszerre két főbenjáró bűnben is vétkes lehessek: a tunyaságban és a falánkságban. És bevallom, minden pillanatát élveztem.

De azon a reggelen egész biztos voltam benne, hogy bajba kerültem, és nem azért, mert betegnek tettettem magam. Nem is azért, mert hazudtam, hogy több ennivalót kapjak, és többet alhassak. Nem, aznap reggel sokkal nagyobb bűnt követtem el. Ne lopj! Tudtam ezt a tízparancsolatból, persze, mégis loptam. Vagy talán nem is volt lopás – csak elrejtettem valamit. A reggeli pihenőkor láttam, hogy Marie-Benedictine nővér küszködve tolja át a talicskát az udvaron, ami egyszer csak felborult, és a kerek, kövér dinnyék szanaszét gurultak a kiszáradt, sárgás füvön. A nővér azonnal ránk parancsolt, hogy segítsünk neki összeszedni, mire én odaléptem az egyik dinnyéhez, és gyorsan berúgtam egy bokor alá, hogy senki ne lássa meg. Annyira éhes voltam, és az a dinnye annyira érettnek és lédúsnak látszott – és olyan közel volt hozzám! Egy pillanatra bűntudatom is támadt, mert Marie-Benedictine a kedvesebb nővérek közé tartozott, de az éhségérzet olyan erős volt, hogy elnyomta bennem a lelkiismeret-furdalást. Miután a nővér a döcögő talicskát tolva eltűnt a konyha irányába, rávettem Julie-t, hogy segítsen teljesen eltüntetni a dinnyét szem elől. Begurítottuk hát az udvar leghátsó részébe. Ez volt a mi közös kincsünk.

De valaki meglátott minket. Valaki beárult, és most már a zárda apátnője is tudja. Ebben biztos voltam.

– Fájni fog? – kérdeztem a nővéremet, mialatt a hosszú, homályos folyosón lépkedtünk a hálótermek felé.

– Mi? – kérdezett vissza Julie.

– Tudod – suttogtam.

Julie vállat vont.

– A verés – nyögtem pánikról árulkodó hangon.

– Én honnét tudjam? – felelte Julie a homlokát ráncolva. Hát persze, hogy nem tudhatja, hiszen sohasem követett el ekkora kihágást. Vagyis, pontosabban fogalmazva, soha nem kapták rajta, amikor ekkora kihágást követett el. Hihetetlenül óvatos volt, és ráadásul sokkal megfontoltabb is. Mindig én voltam a vakmerő.

– Valami azt súgja, hogy megtalálták a dinnyét. – És miközben a fogammal letéptem egy bőrdarabkát az ujjamról, éreztem, ahogy a vér jellegzetes íze tölti be a számat.

– Ne rágd már a körmöd! – szólt rám Julie. Hat évvel volt idősebb nálam, feleannyival, mint ahány éves voltam. Sokszor inkább volt az anyám, mint a testvérem.

– Különben miért szakították volna félbe az órát, és küldtek volna vissza a hálóterembe? – kérdeztem karomat bénultan leengedve, mivel biztos voltam abban, hogy a sorsunk beteljesedett.

– Á, a Clary lányok! Julie, Désirée. – Az apátnő, Marie-Claude sietős léptekkel közeledett felénk a folyosón, csupa fehér habitusán a fátyol ide-oda lengedezett az arca körül a nagy iramtól.

Micsoda borzalom! A Mère Supérieure, az apátnő maga jött el, hogy végrehajtsa rajtunk a büntetést. Istenem, soha többé nem fogok dinnyét lopni, amíg csak élek! Kérlek, csak most az egyszer, ne szolgáltass igazságot! Kegyelmedért könyörgök. Ó, szentséges Szűz, járj közben értem a te Fiadnál!

Amikor azonban újra felnéztem az apátnő arcára, fáradt vonásain nyomát sem láttam a haragnak. Nem, ezt a nézést jól ismertem, mert pontosan azt tükrözte, amit én is éreztem: az apátnő félt.

– Lányok, a családotokat figyelmeztettük, hogy azonnal vigyenek el innen benneteket vissza, Marseille-be.

Sem Julie, sem én nem szóltunk egy szót sem, annyira meglepődtünk.

– Vigyenek el? – kérdezte Julie néhány másodperc múlva, zavarában megfeledkezve az udvariassági szabályokról.

– Azonnal csomagoljátok össze a dolgaitokat! – hangzott az apátnő válasza. Szemem előtt megjelent anyám dühtől eltorzult arca… vagy inkább az állandósult csalódottságot véltem felfedezni rajta? Vajon mit fog ehhez szólni?

– Apátnő, kérem! – Térdre hulltam, és a térdkalácsom nagyot roppant a kőpadló konok keménységén; kék-zöld leszek, ez biztos, gondoltam, de nem foglalkoztam vele, és könyörgőn emeltem fel a kezem: – Csak az én hibám volt! Megérdemlem, hogy hazaküldjenek, de a nővéremet ne! Ő nem vett benne részt. Könyörgök…

– Hagyd abba, Désirée! – Az apátnő magasba emelte kecses, hosszú ujjait, és az arca türelmetlenül megrándult. – Hallgass el azonnal, te bolond lány! Hazamentek, ahogy mindenki, akinek a szülei biztosítani tudják számukra a biztonságos utazást. A többiek… akiknek a szülei külhonban vannak, nos, azokkal nem tudom, mi lesz… – Az apátnő rá nem jellemző módon hatalmasat sóhajtott, ami elárulta, hogy valami nagyon nyugtalanítja. – De ezzel nem kell törődnötök. Ti a szerencsések közé tartoztok. A ti családotok közel lakik, értetek tudnak jönni, és hazavisznek benneteket, ahol sokkal nagyobb biztonságban lesztek, mint itt, a zárdában.

– De miért visznek haza? Nincs szünet. – Julie hangjából ugyanaz a zavarodottság érződött, mint amit én is éreztem. Miért ne lennénk itt biztonságban, a zárdában, ahogy eddig?

– Háború van – felelte az apátnő, és amikor látta értetlenségünket, a tekintete kissé megenyhült, igaz, csak egy pillanatra. – Imádkoznotok kell, lányok. Mindannyiunkért. És Franciaországért.

– Háború? – ismételtem meg, még mindig hitetlenkedve. A szó idegenül csengett, és az egész annyira elképzelhetetlennek tűnt, mintha az apátnő azt magyarázta volna nekünk, hogy a Szűz Mária ott ül az ebédlőben, és arra vár, hogy elfogyassza velünk a reggeli kenyeret és tejet. – Kivel állunk háborúban? – kérdeztem.

Az apátnő összeráncolta a homlokát. – Magunkkal. Kitört a forradalom.

Julie megfogta a kezem, a tenyere nyirkos volt és hideg, az apátnő pedig még hozzátette: – Az emberek fellázadtak.

A szavak, amelyeket az elmúlt hónapokban annyit hallottam, most újra ott visszhangzottak az agyamban: Már évtizedek óta nem volt ilyen rossz a termés.

Az apátnő hangja rángatott vissza oda a mindig nyirkos, kőből épült zárda sötét folyosójára. – Úgy tűnik, azt gondolják, hogy az ellenségük a nemesi osztály… és az egyház. Nem vagyunk biztonságban. Országszerte sorra fosztják ki a kolostorokat és gyújtják fel a zárdákat – a szerzeteseket leszúrják, az apácákat megbecstelenítik. – És melle előtt kezeit imádságra kulcsolta. – De már így is túl sokat elárultam. Nektek ezt nem is kéne tudnotok… Nincs most több időm. – Pislogott egyet, aztán Julie-re, majd rám nézett. – Azonnal menjetek a hálótermetekbe. Csomagoljatok össze. Még ma éjjel elhagyjátok a zárdát. Imádkozni fogok értetek. – A tekintete egy hosszú pillanatra találkozott az enyémmel, és az arckifejezésében az aggodalom valami mással is keveredett. Talán szomorúság volt benne? Vagy félelem a rám váró bizonytalan jövő miatt? Aztán ez a kemény asszony hátrahúzta a vállát, kiegyenesítette a derekát, amitől még magasabb lett, és anélkül, hogy egy szót szólt vagy hátrapillantott volna, sarkon fordult és elviharzott.

– Forradalom? – ismételte meg Julie alig hallható hangon, suttogva, amint a zárda apátnője eltűnt a szemünk elől. – Szerzeteseket ölnek. Zárdákat gyújtogatnak. Hogy jutunk így haza élve?

Megfogtam a kezét, és megszorítottam. – Minden rendben lesz. Apa hazavisz minket. Vagy Nicolas. Ne aggódj, Julie, holnap ilyenkor már otthon leszünk. – Nagyon magabiztosnak tűntem, ahogy ezt mondtam, és az is voltam, mert tökéletesen megbíztam apánkban és legidősebb bátyánkban. Azon kívül akármennyire rémes hírek is voltak ezek földbirtokosaink és papjaink számára, nem hagyhattam figyelmen kívül azt a kecsegtető, boldogító tényt, hogy végre, végre hazamehetünk.

2. fejezet

Franciaország,
Marseille, 1794

Mindig, amikor ordibálni kezdtek, én fogtam magam, és kisurrantam az ajtón, amit senki más nem vett észre, csak a szakácsnőnk, ő pedig alig látható vigyorgással, kissé oldalra pillantva jelezte, hogy nem fogja elárulni a titkom.

– Csss! – emeltem ajkamra az ujjam, és tágra nyitott szemmel, parancsoló tekintettel lépkedtem át a jó meleg konyhán. A szakácsnő bólintott, aztán szipogott egyet, és folytatta a nagy halom, sárga, húsos hagyma aprítását.

Aznap reggel is így osontam ki, és miközben átléptem a küszöbön, ki a kertbe, halkan dúdoltam magamban. Pislogva néztem körbe. Mindig olyan különös, szinte szédítő volt kilépni az otthonunk zárt, bútorokkal telizsúfolt homályából – állandóan behúzott, súlyos damasztfüggönyök, veszekedés tompa zaja, anya hangja, amint fejfájásról panaszkodik – a fallal körbevett kert fényes, illatos menedékébe. Itt csak úgy tobzódtak a színek, és a langy levegőt madárcsicsergés töltötte be. Akkor még nem tudtam, és csak sokkal később fogtam fel, mekkora és milyen ritka ajándék volt az, hogy egész évben hallhattuk a madarak énekét. Hogy szagolhattuk a dús növényzet nedves földszagát, és nézhettük, amint a vaskos levelek kibomlanak a kövér hajnali harmatcseppek alatt. De akkor, fiatal lányként ezt még nem tudtam értékelni, habár mindig alaposan kiélveztem ezeket a lopott órákat a kertben, ahol a pergolára felfuttatott hibiszkuszbokrokat simogató meleg szellő folyton változó, ferde napsugarakat hordozott a keblén, és magával hozta a sirályok vijjogását, a halászok kiáltásait és azoknak a hatalmas hajóknak a kürtszavát, amelyek éppen befutottak a mediterrán kikötőnkbe.

Apánk néhány hónappal azelőtti halálát követően szinte tapintani lehetett a feszültséget a házban, és ez az utóbbi időben egyre rosszabb lett. Anyánk teljesen összetört, amúgy is gyenge idegei mostanra szinte teljesen felmondták a szolgálatot, és naphosszat csak jajongott, hogy mi is ugyanarra a sorsra fogunk jutni, mint apánk.

– Apa nem a forradalom miatt halt meg. Nem kellett a guillotine alá mennie! – biztosította anyánkat Nicolas bátyánk, amikor újból elkezdett a sötét jövőről beszélni. Nicolas tizenhét évvel volt idősebb nálam, és mióta ő lett a Clary-ház feje, összeszorított állkapcsán és a homlokán átfutó, egyre mélyülő ráncokon jól látszott, hogy ő viseli a ház minden gondját-baját. Soha nem vesztette el azonban biztonságot sugárzó, szelíd nyugalmát, soha nem szólt rá anyára úgy, mint én tettem volna, ha az ő helyében vagyok. – Egyik törvényszék sem helyezett minket vád alá, anyám.

– Akkor is! – felelte anyánk, akinek az arcát májfoltok csúfították el, és kezeit görcsös ritmikussággal hol összeszorította, hol elengedte.

Nicolas türelmesen felsóhajtott. – Apa természetes halállal halt meg, anya.

– Még hogy természetes halállal? Semmi természetes nem volt benne! – nyögött fel anyánk feleletképpen, és újból elismételte a félelmeit, amiket már olyan sokszor hallottunk: – Az aggodalom végzett vele! A félelem a guillotine-tól, amely úgy csap le, mint egy éles pallos. Jól tudta, hogy mindnyájan veszélyben vagyunk. – Amikor anyánk így beszélt, Julie mindig rám nézett, és azt parancsolta a tekintetével: Egy szót se! Maradj csöndben, és akkor hamarabb abbahagyja.

– Túlságosan gazdagok vagyunk – jajongott anyánk mindennap, pedig az, hogy erről panaszkodik, pár éve még kifejezetten abszurdnak hangzott volna. – Túlságosan hosszú ideig maradtunk életben… Egy nap biztosan eljönnek értünk.

Persze még fiatal voltam és naiv, egy burokban élő, elkényeztetett tizenhat éves, de azért annyit én is tudtam, hogy anyánk jajveszékelése nem teljesen alaptalan: akkoriban az országunkon valami őrület söpört végig, és a terror hurka szorosabbra fonódott nemzetünk nyaka köré, mint az akasztófakötél. Rémes volt akkor Franciaországban élni, mindenkit és mindent átjárt a félelem, bűzös kipárolgása betöltötte az utcákat, és kiült a járókelők arcára. Megölték a királyunkat és a királynénkat, a feldühödött tömeg előtt fejezték le őket, pedig ez a halálnem korábban csak a legelvetemültebb bűnözőknek és árulóknak volt fenntartva. Lajos és Mária Antónia, Isten felkent szolgái a földön – legalábbis így tanultuk a zárdában, mielőtt magát Istent is száműzték az országból, és a helyébe a Legfelsőbb Lényt helyezték – most fej nélküli tetemként hevernek a föld alatt valami névtelen sírban, és rothadó testüket ugyanazok a férgek rágják, mint a hitvány rablókét és más, hasonló sorsa jutott nemesekét. És ki vagy mi száműzte őket? Hát a Bizottság. Pontosabban szólva a forradalmi terror. Megtiltották, hogy nemesek éljenek Franciahonban, és ősi vallásunknak is el kellett tűnnie. Bárkit, aki csak egy szóval is támogatott egy arisztokratát, vagy Istent dicsőítette, a gyanúsak elleni törvény bűnösnek minősítette.

Szóval anyánk akkoriban még jobban ragaszkodott hozzánk, különösen, mióta apa meghalt. És elsősorban a bátyámat féltette; olyan vad, szenvedélyes szeretettel tekintett rá, mint egy sarokba szorított anyafarkas a kölykére. Meg volt róla győződve, hogy a Forradalmi Törvényszék – mivel apánkon annak hirtelen halála miatt már nem tudott bosszút állni – majd a gazdaggá vált fiúörökösén tölti ki a mérgét. A mi családunk, a Clary família az haute bourgeoisie-hoz, azaz a nagypolgársághoz tartozott, méghozzá a legbefolyásosabb kereskedőréteghez. És bár papa nem volt nemesi származású, mivel jól menő selyem-, szappan- és kávéüzlete Nicolas tulajdonába került, így ő lett Dél-Franciaország egyik legtehetősebb állampolgára. A bátyánk igazából sokkal gazdagabb volt, mint sok arisztokrata, akiket időközben lefejeztek. Ez volt az oka annak, hogy anyánk annyit sírt és idegeskedett, és bár Julie és Nicolas folyton igyekeztek megvigasztalni, erőfeszítésük rendre csak még aggodalmasabbá tette.

Én, mint a család legfiatalabb tagja, azt láttam a legjobbnak, ha ebben az embert próbáló időszakban megpróbálok saját magányomba menekülni. Rendszerint elrejtőztem valahová a sok jajongás meg vigasztalgatás elől. Azon a meleg tavaszi reggelen is ott álltam a nyugalmas kertben, arcomat a napfény felé fordítva. Persze nem tagadtam, hogy létezik a terror; egy pillanatra sem feledtem azt a rettegést, amely tágas családi villánk falain túl uralkodott. Sokszor jártam a városközpontban, és sétáltam el a szörnyűséges új tákolmány, a guillotine, azaz a nyaktiló előtt, amikor piacra mentem, vagy a tengerpartra, vagy éppen misére egykori templomunkba, amit most már az Ész Templomának neveztek el. Éreztem a fűrészpor szagát, amit a vesztőhely köré szórtak; láttam a kordékat, amiken a szerencsétlen elítélteket vitték a térre – vagy, ami még rosszabb volt, fejetlen holttestüket vitték el onnét. Nem tagadom, hogy férfiak és nők egyaránt a poklok poklát élték meg. És még ott, a zárt kertben, a melengető napfényben is egész testemben megborzongtam, ha erre gondoltam.

Mégis, azt hiszem, valahol tudtam, hogy tehetetlenül állok mindezzel szemben – hiábavaló lett volna azt képzelni, hogy én, a fiatal lány bármit tehetek, amikor a királyok és királynék is meg voltak fosztva a hatalmuktól. Tudtam, hogy anyának, Nicolas-nak, de még Julie-nek is sokkal több esélye van az eseményeket kedvező irányba terelni, és így megóvni családunkat a bajtól. Arra már rég rájöttem, hogy az lesz a legjobb, ha nem vagyok senkinek az útjában, és anyának legalább miattam nem kell panaszkodnia. És így is tettem, most is kijöttem a villa fallal körbevett kertjének „szentélyébe”, ahol minden nyugodtnak, zavartalannak és tisztának tűnt.

Csak amikor lenéztem a földre, akkor vettem észre a fészket. Előző éjjel esett – haragosan és kitartóan: az a fajta vihar volt, amely simán leverhette a fészket a közelben álló borókafenyő ágáról. Leguggoltam. A földön heverő fészek mellett megláttam az összetört tojásokat is, amelyeknek foltos-kék héja tökéletesebb égszínkék színben pompázott, mint a tiszta, déli égbolt.

Közelebb hajoltam, és a szívem nem csupán a ripityára tört tojások, hanem a teljesen egyben maradt fészek láttán is összefacsarodott. A fészek valami csoda folytán túlélte a hatalmas zuhanást a boróka tetejéről, és a kényelmes, domború fészekalja érintetlen maradt. Vizsgálgatni kezdtem a fészket, egyenként véve szemügyre minden kis ágacskát, amelyeket a madárkák nagy gonddal fontak egymásba, hogy az így keletkező biztonságos kis öbölben gondoskodásuk révén új élet születhessen. Nagy fáradságot igénylő előkészületek – majd csupa várakozás. És reménykedés. A szeretet visszavonhatatlan megnyilvánulása. És most itt vannak az összetört tojások, mellettük pedig a tekergő férgek, amelyek alig várják, hogy nekiláthassanak az élet kevéske maradékának. Vajon hol vannak a felnőtt madarak? És ezután vajon merre fordítják szeretetüket?

Talán egy vagy két tojás megmaradt, talán túlélték a zuhanás okozta ütközést, gondoltam. Megkeresem, és beviszem őket a szakácsnőnek, aki majd segít őket biztonságban, melegen tartani. Hogy megmenthessük ezeket a törékeny kis életeket. Épp erre a feladatra koncentráltam, kezemmel a nedves földet turkálva, mikor Julie rám talált.

– Jóságos ég, te meg mit csinálsz? – hallottam már messziről a hangját. – Arccal az égnek, kézzel a sárban! Komolyan mondom, Désirée, muszáj mindig úgy viselkedned, mint egy kisgyerek? Ráadásul pont ma!

Megfordultam, és mivel Julie hirtelen megjelenése és bántó szavai váratlanul értek, lehuppantam a fenekemre, majd felnéztem a nővéremre. – Miért, mi van ma?

Julie, mintha meg se hallotta volna a kérdést, csak parancsolón intett egyet. – Befelé! Anya látni kíván téged.

Felhúztam a szemöldököm. Így próbáltam jelezni, hogy Julie igazán kimenthetne anya előtt. Igazán kitalálhatna valamit, mondhatná például azt, hogy nem talált rám.

Julie azonban türelmetlennek tűnt. – Désirée, most! Nem hallottad, mi történt? Hogy anya mennyire el van keseredve? Tényleg ennyire nem érdekel, mi történik körülötted? – A hangszíne, hangjának bántó élessége megtette a hatását, mert azonnal felálltam, kisimítottam összegyűrődött szoknyámat, és igyekeztem lesöprögetni róla a koszt.

– Miért, mi van ma? – kérdeztem még egyszer, de már csak a nővérem hátától, mert ő közben sietve elindult befelé a házba.

Bent a ragyogó napfény dacára be voltak húzva a függönyök, és hűvös, kísérteties csend honolt a hatalmas, üres szobákban, amelyeken Julie keresztülvezetett a fogadószoba felé. Anyánk ott ült egy vastagon kipárnázott, mélyvörös szaténnal behúzott karosszékben, lábát egy zsámolyon nyugtatva. Egész alakja megtörtnek és letargikusnak tűnt. Az arca beesett volt, és látszott, hogy nagyon megviselte a sok aggódás. Nicolas-nak nyomát sem láttam; biztos megelégelte a sok sóhajtozást, és kimentette magát.

– Désirée, kislányom! – Anya felemelte a kezét, és intett, hogy menjek közelebb. Ez eléggé szokatlan volt tőle – általában Julie-re vagy Nicolas-ra szokott támaszkodni, csak nagyon ritkán rám. Félénken közelebb merészkedtem, anya pedig jól megszorította a kezemet. – Drága lányom, valószínűleg te vagy az egyetlen, aki megmenthetsz minket.

Na, ez még anyától is túlontúl drámaian hangzott. Hintázni kezdtem a lábamon, de csendben maradtam.

– A családunknak nagy szüksége van rád, kislányom.

Anyától Julie felé fordultam. – Szüksége… rám… De mégis, miért?

– Be kell menned a városba – mondta anya, mire olyan döbbent arcot vágtam, hogy nem lehetett nem észrevenni.

– A városba? – De hát ez pontosan a szöges ellentéte annak, amit anyánk minden áldott nap elmond nekünk! Kerüljétek el a várost! Kerüljétek el a főteret! Maradjatok távol a nyaktilótól és a tömegtől!

– Igen – felelte anyánk, és lassan masszírozni kezdte a halántékát. – Méghozzá az Hôtel de Ville-be.

– A városházára? De miért? – Zavartan Julie felé fordultam.

Anyánk most sírva fakadt, mire Julie odalépett hozzá, és odasúgta nekem: – Nicolas-ról van szó – magyarázta. – Letartóztatták.

Anyánk mellkasa csak úgy hullámzott a hangos zokogástól. Tágra nyílt szemmel meredtem a nővéremre. – Nicolas-t? Letartóztatták?

Julie bólintott.

– Miért? – nyögtem ki nagy nehezen, de máris tudtam, hogy butaságot kérdeztem. Kapott bárki is elfogadható választ erre a kérdésre manapság? Miért tartóztatták le a bátyámat? Miért ne? Hiszen gazdagnak számított, és a terror alatt élt Franciaországban. Ráadásul egy tetemes üzleti vagyon várományosa is volt. Sokkal kevesebbért is tartóztattak le embereket!

– Rosszabb a helyzet, mint hittem – mondta anya, és megtörölgette a szemét az apánk monogramjával hímzett zsebkendővel. – Apátok sokkal nagyobb bajba kevert minket, mint gondoltam.

Anyáról megint a nővéremre pillantottam, és teljesen össze voltam zavarodva.

– Apátok… – Anya megpróbálta legyőzni hatalmas elkeseredését, aztán nagyot nyelt, mielőtt folytatta: – Néhány évvel ezelőtt folyamodványt nyújtott be az uralkodóhoz. Még az üzleti alaptőkéhez is hozzányúlt, hogy elegendő adományt ajánlhasson fel, és kérvényezte, hogy avassák nemessé. Szóval… úgy volt, hogy… nemesek leszünk. Még azelőtt… szóval mielőtt ez elkezdődött. – Itt anyánknak elfogyott az utolsó csepp ereje is, és a kezébe temette az arcát.

Julie előrelépett, és kezét a vállamra tette. Hátrafordultam. – De akkor sem értem, én mit tehetnék – mondtam, és teljesen kiszáradt a szám. – Mit tehetek én ez ügyben?

– Anya úgy gondolja, neked van a legnagyobb esélyed arra, hogy sikerrel járj – felelte Julie, és miközben megfogta a kezem, az arca megenyhült kissé. – El kell menned a városházára, és könyörögnöd kell Nicolas-ért.

A rám rótt feladat nagysága – és tökéletes hiábavalósága – teljesen ledöbbentett, mivel annyira észszerűtlennek tűnt. Beletelt pár pillanatba, mire válaszolni tudtam: – Nekem?

– Igen, neked – bólintott Julie.

– Neked kell elsőként megpróbálnod, gyermekem. – Anya merőn nézett rám. – Te még fiatal vagy. Nézz csak a tükörbe: kőből volna annak a férfinak a szíve, aki nem feltételezné rólad, hogy ártatlan és érintetlen vagy.

Keresztbe fontam a karomat. – Én ezt nem tudom megtenni, Anya. Nem vagyok… – De nem fejeztem be, mert az agyam egyfolytában járt.

Anyánk türelmetlenül összevonta a szemöldökét. – Mi az, lányom? Mondd csak ki!

– Hát, csak az, hogy… – És kimondtam, amit mindig is gondoltam: – Én nem vagyok elég okos, legalábbis nem annyira, mint Julie. Küldje inkább őt!

Anyánk felemelte a kezét, mintha el akarná hessegetni védekező szavaimat. – Ugyan, mi köze ennek az okossághoz, te bolond? Te gyönyörű vagy, Désirée. Sokkal szebb, mint Julie. Szóval kedvesnek és édesnek, sőt esdeklőnek kell lenned. Hallod, amit mondok? Nézz csak a szemükbe olyan félelemmel, mint ahogy most az enyémbe nézel, és meglásd, azonnal teljesíteni fogják, amit csak kérsz.

Most már teljesen össze voltam zavarodva. Még soha nem hallottam anyánkat így beszélni. Nem akart ő nekem bókolni, és Julie-t sem akarta megbántani, ebben tökéletesen biztos voltam. Egyszerűen csak vissza akarta kapni a fiát. Ezt lehetett érezni rajta, a rettegésből táplálkozó kínos sürgetést. De hogy lehet, hogy pont engem szemelt ki erre a kényes és óriási feladatra?

Végigmértem magamat. Igaz, hogy fiatal voltam és csinos – ezt jól tudtam azokból a pillantásokból, amiket a férfiak az utcán rám vetettek. Valami egész biztos megváltozott – és nem is olyan régen. Azelőtt csak futólag pillantottak rám; nem voltam más, mint egy elkényeztetett, jól öltözött lányka, aki szemérmesen közlekedik a járdán Julie, anya, a szakácsnő, esetleg Nicolas tekintélyt parancsoló jelenlétének árnyékában. De mostanában nemcsak rám pillantottak, hanem rajtam is felejtették a tekintetüket, sőt újra meg újra megnéztek, mintha rabul ejtettem volna őket. Jól láttam, hogy végigmérik lágy, finom vonalaimat, aztán megállapodnak a derekamon vagy a dekoltázsomon, és a szemükben valami éhséghez hasonlatos tűz lobban. Tudtam abból is, ahogy a bátyám a homlokát ráncolva tanulmányozza az alakomat, majd a bajsza alatt ezt mormogja: – Pont akkor kellett apánknak eltávozni az élők sorából, mikor Désirée nővé érik?

Engem is meglepett, milyen változásokon ment keresztül a testem az elmúlt hónapokban. Megkezdődtek a havi vérzések, kislánykorom ruhái már nem jöttek rám, gömbölyödő mellkasom pedig ki-kibuggyant a fűzőből. A lábam és a karom lágy ívűvé és puhábbá vált. Amikor tükörbe néztem, sötét szemem valamilyen addig nem ismert erőt sugározva nézett vissza rám, barna hajam fényes hullámokban omlott a vállamra, az arcom pedig csábítónak, ugyanakkor önnön vonzerejétől kissé meglepettnek is tűnt. Tényleg sokkal szebb volnék, mint Julie, aki hat évvel idősebb nálam? Talán, állapítottam meg. Igen. Hiába volt ugyanis ugyanolyan barna haja és szeme, mint nekem, az alakja szögletesebbnek, élesebb vonalúnak tűnt, az enyém pedig hajlékony és gömbölyded volt. Az arca, bár úgy hasonlított az enyémre, ahogy csak egy lánytestvéré tud, hosszúkásabb és keskenyebb volt, és a vonásai valahogy nem voltak annyira kellemesen elrendezve.

Ennek dacára fogalmam sem volt arról, hogyan használhatnám ezt az újonnan szerzett hatalmat, ezt az addig ismeretlen női vonzerőt. Főleg nem egy olyan felelősségteljes küldetésben, mint amire kényszerítettek: nevezetesen, hogy megóvjam a bátyám életét. A nővérem felé fordultam hát, és reméltem, hogy mindezt ki tudja olvasni a tekintetemből.

– Elmegyek veled – mondta Julie, és bólintott. – Elsétálok veled a városházára. Amint beléptünk, te fogsz beszélni, te leszel a szószóló, de ott leszek veled.

– Jó – sóhajtottam fel, és éreztem, hogy kicsit enyhül Julie kezének szorítása a vállamon. – Köszönöm!

– És ezt is vigyétek magatokkal – mondta anyánk, azzal ruhája redői közül előhalászott egy kövér bugyellárist, és átadta Julie-nek. – Akármi legyen is az ára, nem számít. Ha ez nem elég, aláírtok egy váltót, és megmondjátok nekik, hogy a maradékot haladéktalanul kiegyenlítjük. Nincs felső határ, megértettétek? Ha az egész Clary-vagyonnak kell is odavesznie ahhoz, hogy megkenjük a hivatalnokokat és az őröket, ám legyen, nem érdekel. Csak hozzátok vissza a fiamat!

Julie bólintott, és elvette anyánktól az erszényt, aztán újból felém fordult. – Készen állsz? – kérdezte.

Azt akartam felelni, hogy még nem, de anyánk Julie-ről rám tekintett, és az arckifejezésén jól látszott, hogy nincs más választásom. Hosszú várakozási idő után tehát eljött az ideje, hogy én, Désirée előlépjek a homályból, és tevékeny részt vállaljak családunk sebezhető sorsának alakításában.

Kint a delelőjén járó nap oly fényesen és forrón sütött le ránk, hogy hunyorognunk kellett szalaggal megkötött kalapunk alatt, miközben kart karba öltve kiléptünk a villa kapuján. Házunk, amely Marseille egyik leggazdagabb negyedében helyezkedett el, pár lépésnyire volt csak a La Place Saint Micheltől, és kényelmes sétaútra a városházától.

Egész életemben jól ismertem a Vieux Port, a régi városközpont utcácskáit, az átható szag azonban, amely átjárta egész városunkat, egy ilyen forró napon mindig ugyanolyan erősen hatott rám. Ritkán fordult elő, hogy ebben az órában, a délszaki nap legégetőbb sugarai alatt, a délutáni szieszta idején hagyjam el a házat. Fintorogni kezdtem a rengeteg különféle illattól, miközben a mészkőből épült házak között áthaladtunk a tömegen: hal, sós víz, lótrágya, és az utcai árusok asztalán heverő túlérett gyümölcsök és zöldségek szaga keveredett egymással.

Mostanában azonban még valami mást is lehetett érezni ősi kikötővárosunk utcáin: a vér és a fűrészpor szagát. Ahogy egyre közelebb értünk a főtérhez, ahol naponta zajlottak a kivégzések, száz meg száz ember szeme láttára, a gyomrom kezdett felkavarodni. Egyenesen előreszegeztem a tekintetem, el az emelvénytől, a vászonnal letakart, toronyszerű építménytől, amelynek éles, ferde pengéjét már tisztára mosták az aznap reggeli látványosság után.

Inkább a horizontot bámultam, a hatalmas Földközi-tenger kéken csillogó tükrét, amelyet teherhajók, utasszállító vitorlások és apró halászhajók pettyeztek. Az erős napfénytől hunyorogva néztem a masszív kőépítményt, az egykori Château d’Ifet, amely a parthoz legközelebb eső szigetből emelkedett ki, és amely évszázadokkal azelőtt tengerészeti erődítménynek épült, de a forradalom börtönné alakította át. Éreztem, hogy a meleg dacára csupa libabőr leszek, és gyorsan elfordultam ettől a négyszögletes, áthatolhatatlan építménytől, kényszerítve magam, hogy ne gondoljak azokra a szerencsétlenekre, akik a vastag falak túloldalán egyelőre még reménykedve kapaszkodnak az életükbe.

A kikötőváros másik meghatározó épülete, a Notre-Dame de la Garde-székesegyház, mintha csak a tengerparti sziklákból nőtt volna ki, hatalmas behemót módjára terpeszkedett a város mögött, a sziklás part egyik ormán. Nem, gondoltam magamban, ez már nem székesegyház. Csupán az államot szolgáló épületek egyike.

Ugyanis már hosszú évek óta nem hallottuk a Notre-Dame harangjait, pontosabban azóta, hogy néhány forradalmár megrohamozta, felmászott a tornyába, és megkaparintotta az ősi harangot, amelyből aztán golyókat öntöttek a forradalmi hadsereg számára.

– Idenézzél, polgártársnő! – Egy rongyos alak, akinek gúnyos vigyorra nyíló szájában fogak helyett hatalmas üreg tátongott, átfüttyentett nekünk egy szűk, bűzlő sikátor túloldaláról. – Akarsz valamit, amit soha nem találsz meg a flancos nappalidba’?! Hát, tessék, van itten egy jó kis penge neked, nesze! – Azzal alpári gesztussal a térdnadrágjára mutatott, én pedig azonnal megtorpantam, mivel teljesen megdöbbentett, hogy ez a megjegyzés nekem szólt. Ilyen vulgáris megnyilatkozás fényes nappal! És egyáltalán, hogy merészel bárki egy Clary lányt inzultálni?

– Ne foglalkozz vele! – Julie megállt mellettem, és egyik kezével a szoknyája redői közé rejtett bukszát, a másikkal a karomat szorongatta. – Gyere. Most, azonnal. – És miután újból sietni kezdtünk, a foga között szűrve a szót ezt mondta: – Les cochons. A disznók uralkodnak ebben a városban.

Átvágtunk a forgalmas téren, el a fehér vászonkalapos lányok mellett, akik virágot árultak; a fiatalemberek mellett, akik körülülték a négyszögletű padokat, a forradalmár hazafiak körében akkoriban divatos, laza szabású, úgynevezett sans-culottes stílusú térdnadrágjukban, és szórólapokkal meg újsággal a kézben politikai vitákat folytattak; a halálosan kimerült, piszkos arcú asszonyok mellett, akik könyörögve emelték fel kezüket egy sou-ért, miközben kitárt mellükön ott szoptak vagy aludtak a csecsemők.

Odaértünk a fenséges épület, az Hôtel de Ville elé, amelynek díszes barokk homlokzatáról ernyedten csüngött alá a trikolór köztársasági lobogó, mivel éppen szélcsend volt. A sötéten tátongó kaput boltíves ablakok sora keretezte. A szívem majd kiugrott a helyéből, és az előttünk álló feladat iszonyatos súlya lelassította a lépteimet. A nővérem észrevette, hogy habozok.

– Gyere! Meg kell tennünk Nicolas-ért – mondta nekem a hangját lehalkítva, eltökélten.

Átléptünk a napfényes térről a kormányzati épületbe vezető küszöbön. A hatalmas, magas mennyezetű teremben csak úgy nyüzsögtek a kormány és a város bürokratái és hivatalnokai, ügyet sem vetve arra, hogy valaki belépett a kapun. Bent az épületben hűvös volt, és az egész helyet valami fura céltudatosság töltötte be.

– Most merre menjünk? – fordultam a nővéremhez, és nagyon hálás voltam neki azért, hogy eljött velem. Csak néhány alkalommal jártam itt azelőtt, akkor is mindig apával jöttem, és soha nem ennyire fontos ügyben.

– Talán arra – javasolta Julie, és egy hosszú, kígyózó sorra mutatott, ahol csupa kérelmező ácsorgott, a számuk alapján úgy tűnt, egész Dél-Franciaországból. Egy ablakhoz kellett járulniuk, amely mögött egy arctalan hivatalnok döntött a sorsukról, így vagy úgy forgatva az igazság kerekét, noha úgy tűnt, az a kerék igencsak lassan forog.

– Így még karácsonykor sem jutunk el senkihez – mondtam rémülten, és a végeláthatatlan sort látva összeráncoltam a homlokom. – Hol lehet Nicolas?

– Nem tudom, Désirée – felelte Julie, és a hangja némi ideges zavarról árulkodott. Vagy talán ugyanúgy átjárta a félelem, mint ahogy engem is? – Semmivel sem tudok többet, mint te.

– Elnézést! – fordultam egy őrhöz, aki az épület egyik oldalsó bejáratánál állt. Az őr rám nézett, de nem válaszolt. Erre folytattam: – A bátyánkat igazságtalanul zárták börtönbe, és azért jöttünk, hogy váltságdíjat fizessünk érte. Volna olyan szíves ahhoz a hivatalnokhoz irányítani, aki a foglyok szabadon engedését intézi?

Az őr erre figyelmesebben is megnézett, majd Julie felé fordult. Aztán megint engem kezdett vizslatni. A szája gúnyos mosolyra görbült, és tetőtől talpig végigmérte az alakomat. Én a derekam előtt tartottam összekulcsolva a kezemet, és egy pillanatra meg is inogtam, annyira megrettentett a tekintetéből áradó leplezetlen sóvárgás.

– Szeretnéd, ha segítenék, aranyom? Na, és mit kapok cserébe?

Erre leesett az állam, az őr pedig gonoszul vihogni kezdett. Mielőtt azonban még ki tudtam volna nyögni valamit, Julie máris ott termett mellettem, és dacosan kihúzva magát azt mondta: – Megfizetjük.

Az őr most Julie-re nézett, és láthatóan nagyon élvezte a dolgot. – Ezt magamtó’ is kitaláltam. A ruhátokbul. – Miközben beszélt, az orromat savanykás borszag csapta meg. – Capet polgártárs is ezzel próbálkozott – mondta aztán nagyot horkantva, és alpári akcentusától még iszonyatosabban hangzott a nemrégiben kivégzett királyunkra aggatott gúnynév. – Aztá’ mire ment vele, ha? – És most már hangosan felröhögött, majd hosszú ujjával vakarászni kezdte koszos-foltos nadrágját az ágyékánál. – Kivárjátok szépen a sorotokat, polgártársnők, mint minden más szabad férfi és asszony! – És borostás állával a hivatalnokfülke előtt kígyózó sor felé bökött. – Senkit nem érdeköl, hogy nektek van a legflancosabb ruhátok itten. Az csak arra jó, hogy valamelyik őr letépje arról az agyonkényeztetett bőrötökrő’, és jól meggazdagodjon belűle!

– Gyere, Julie – mondtam a nővérem keze után kutatva, és már megbántam, hogy megszólítottam ezt a faragatlan frátert. Lesütött szemmel vágtunk át a termen, és eltökéltségünket máris megnyirbálta az ellenséges fogadtatás, amivel eddig találkoztunk.

– Nézd csak ezt a sort! – mondta színtelen hangon Julie. Gyorsan elindultunk, át a hatalmas belső téren, egyelőre céltalanul, nem volt ugyanis más vágyunk, csak hogy minél távolabb kerüljünk ettől a szörnyűséges alaktól. – Úgy van, ahogy mondod: akár napokig is itt ténfereghetünk, és semmivel sem jutunk közelebb ahhoz, hogy megmentsük Nicolas-t. Elítélik, sőt, ki is végzik, mielőtt a hivatalnok szeme elé kerülhetnénk – folytatta Julie.

Bólintottam. Rettenetesen felkavarodtam ettől az egésztől: a börtön és a templom látványától, a nyaktilótól a főtéren, attól a közönséges férfitól az utcán, most meg ettől a durva alaktól itt, de leginkább a véget nem érő sortól, és attól, hogy képtelenek vagyunk bármit is tenni a bátyánkért. Szóval nem vettem észre az előttem álló alakot, csak amikor már belebotlottam. Gondterhelt révedezésemből a nagydarab férfitesttel való érintkezés tudott csak felébreszteni. – Ó, nagyon sajnálom, uram. Akarom mondani, polgártárs! Sajnálom. Nem néztem a lábam elé. – Még mindig lesütve tartottam a szemem, mivel arra számítottam, hogy ő is olyan durván bánik majd velünk, ahogy a többiek.

A válasza éppen ezért teljesen váratlanul ért: – Egy hölgynek soha nem kell bocsánatot kérnie! – A hangja egyáltalán nem tűnt ellenségesnek; megjegyzésében pedig nyoma sem volt rosszallásnak vagy illetlenségnek. Amikor felpillantottam a kalapom szegélye alól, széles, de ismeretlen mosoly fogadott. Sötét karakterű, szögletes, nem kifejezetten vonzó arcot láttam magam előtt, de a hatalmas szemek kedvesnek tűntek. A testemet átjáró feszültség kezdett kicsit feloldódni.

– Nem jó továbbá, ha egy hölgy ráncolja a szemöldökét vagy idegeskedik, ám úgy látom, ön mégis ezt teszi. – Az akcentusa idegennek tűnt. Talán spanyol? Annak dacára, hogy olyan fölénnyel szólalt meg, amely csak a magasrangú személyek sajátja, laza szabású térdnadrágot és egyszerű öltönykabátot viselt, és nem a hivatalnokok egyenruháját vagy a kormánytagok öltözékét. A forradalmi trikolór persze jól látható helyre ki volt tűzve a mellkasa bal oldalára. Büszkén, egyenes háttal állt, és idősebbnek tűnt nálam, a húszas évei közepén vagy végén járhatott. De vajon miért szólított hölgynek polgártársnő helyett? És vajon ki lehet?

– Joseph di Buonaparte, szolgálatukra – mondta most, mintha csak a gondolatomra felelne. Aztán kalapját a kezébe fogva cirkalmas mozdulattal mélyen meghajolt, először a nővérem előtt, aztán előttem. – És Önök? – kérdezte, s közben rám nézett, én pedig valami furcsa vidámságot, sőt csintalanságot véltem felfedezni a tekintetében.

– Désirée Clary – feleltem, és szemlesütve gyorsan pukedliztem egyet. A nővérem is így tett mellettem. – Julie Clary.

– Ó, a hírneves Clary lányok? – Ez az ember, ez a Joseph di Buonaparte elismételte a családnevünket, és közben finoman össze is csapta a kezét. – Netán a néhai Francois Clary lányai? Micsoda nagyszerű ember volt! Ő tette gazdaggá ezt a kikötővárost.

Julie és én összenéztünk, és láttam, hogy őt is ugyanaz foglalkoztatja: Vajon ki lehet ez a furcsa ember a kedves mosolyával és különös akcentusával?

– De kérem, árulják el nekem, milyen szolgálatot tehetek a néhai kitűnő Clary polgártárs lányainak – kérdezte, és rám tekintett, majd Julie-re, aztán vissza rám, és aztán már le sem vette rólam a szemét.

Én dermedten álltam, és hitetlenkedésemben el is némultam. Julie viszont előrelépett: – Ha komolyan gondolja, polgártárs, és tényleg segíteni szeretne, akkor…

– Egy korzikai soha nem ajánlja fel a szolgálatait, ha nincs szándékában megtartani a szavát – felelte ő. – Kivéve, persze, ha nincs hozzá kedve. De ez más lapra tartozik. – Azzal elnevette magát, és továbbra is engem nézett. Bólintottam, és igyekeztem követni, amit mond. Nos, tehát korzikai, ennyit legalább tudok. Ezek szerint olasz akcentussal beszél. De miért állítja azt, hogy segíteni tud nekünk?

– Ebben az esetben a kedvességét őszinteséggel fogom viszonozni, uram. Illetve polgártárs. – Julie, úgy tűnt, megbízik ennek a férfinak a szokatlan közvetlenségében, mivel kertelés nélkül elmesélte neki Nicolas bebörtönzésének történetét, igaz, kihagyta azt a tényt, hogy királypárti apánk még a forradalom kitörése előtt tekintélyes összeggel támogatta az uralkodóházat. Joseph di Buonaparte, miközben hallgatta, sokatmondóan bólintott, és a belőle áradó magabiztosság még Julie kétségbeesettsége láttán sem ingott meg egy jottányit sem.

Mikor Julie befejezte, Buonaparte keresztbe fonta karját széles mellkasán. Aztán bólintott egyet, és csupán ennyit mondott: – Értem.

– Mi… mi nagyon hálásak leszünk, ha segít nekünk. – Julie előhúzta a bukszát a szoknyája rejtett zsebéből, de csak annyira, hogy a férfi jól láthassa. – És mondhatom, boldogan fejezzük ki hálánkat.

Joseph előbb körbenézett a hatalmas csarnokban, majd óvatosan Julie kezére tette a kezét. A mozdulat hallatlanul merész volt, szinte már tiszteletlen, ám nyoma sem volt benne sem kéjvágynak, sem illetlenségnek, egyszerűen csak aggodalmat fejezett ki. – Kérem, Clary polgártársnő – mondta halkan –, tegye el azt az erszény!

Julie egy pillanatig habozott, és Joseph kezére meredt, de aztán engedelmeskedett neki. – Amit most tehetnek… – mondta Joseph.

– Bármit megteszünk! – vágtam rá egyet lépve előre, és a hangom teli volt reménykedéssel. Joseph most felém fordult, és úgy mondta: – Van egy kitűnő kávézó a tér túloldalán. Mi lenne, ha a hölgyek most átmennének oda, és leülnének a teraszon? Rendelhetnének nekem is valami hideget. Vagy egy pohár bort. És megígérem, hogy mielőtt a hivatalt bezárják, a bátyjukkal együtt térhetnek majd haza.

Julie és én előbb a férfira néztünk, erre a megmagyarázhatatlanul kedves idegenre, majd egymásra. Vajon hihetünk neki?

Julie vetett egy pillantást a kérelmezők végeláthatatlan sorára, és mivel nem látott más esélyt, csak azt, hogy megbízzunk ebben a Buonaparte polgártársban, rám tekintett, majd újból a férfira. – Uram, Önben van minden reménységünk. Köszönjük!

– Akkor köszönjék, amikor elhoztam maguknak a bátyjukat! Nicolas, igaz?

– Igen, Nicolas Clary – felelt Julie. – Ma reggel hozták be. Nem tudjuk, hol tartják fogva.

– Majd én megtalálom. – És Joseph di Buonaparte biccentett egyet, aztán rám kacsintott. – Most pedig, kérem, menjenek innen. Át a kávézóba! Túl sok forradalmárnak álcázott gazember mászkál ebben az épületben. Nem illendő hely ez ilyen finom hölgyek számára!

Sem én, sem Julie nem szóltunk, miközben egy asztalnál ücsörögtünk a teraszon, és alig nyúltunk hozzá a jéghideg limonádéhoz. Ugyanaz járt ugyanis a fejünkben, ezért semmi haszna nem volt kimondani azokat a kérdéseket, amelyekre úgysem tudtuk a választ: Ki ez a Joseph di Buonaparte? Valóban akar nekünk segíteni? És ha ez tényleg szándékában áll, vajon képes-e rá?

A téren álló óra kíméletlenül ütötte el sorban a perceket, majd órákat, míg végül a teaidő vacsoraidőre váltott. Tudtuk, hogy a kormányzati hivatal hamarosan bezár. Fészkelődni kezdtem a széken, és idegességemben összevissza fogdostam az érintetlen italommal teli pohár ragacsos peremét. Teljesen el voltam merülve a gondolataimban, amelyek nem voltak épp szívderítőek. Apa jutott eszembe és az a nap, amikor utoljára láttam élve. Nagyon gyengének tűnt a hatalmas tömörfa ágyban, és újra meg újra nyugtalan álomba merült. Anya ott kucorgott mellette, sírt és imádkozott, pedig az imádkozás akkor már törvénytelen dolognak számított. Nagyon féltem, mi lesz, amikor haza kell majd menni.

– Ó, istenem! – Julie hangja riasztott fel zord merengésemből. – Nézd! – mutatott a forgalmas tér felé, mire én azonnal odafordítottam a fejem, és igyekeztem átnézni a sok galambon, diákon, háziasszonyon és koszos kisgyereken. A tér túloldaláról két alak közeledett felénk – az egyik széles vállú, magas, a másik elegáns, jól öltözött és ismerős. Épp akkor léptek ki az Hôtel de Ville hatalmas bejárati ajtajának árnyékából a kora esti fénybe, és céltudatosan elindultak felénk.

Alig kaptam levegőt. – Nicolas! – Julie és én felpattantunk a székből, és a teraszon átvágva szaladni kezdtünk a bátyánk felé. Én voltam a gyorsabb, és pár lépéssel előbb érkeztem meg, mint Julie. Aztán a futástól még lihegve mindketten a karjába omoltunk.

– Na, de lányok! – fogadta kitörésünket Nicolas, mire elnevettem magam, pedig könnyek szöktek a szemembe. – Nicolas, Istennek hála!

– Inkább Joseph di Buonaparténak! – felelte Nicolas, és megengedte, hogy még néhány pillanatig szorongassuk a karját. A téren áthaladó emberek jól megnéztek minket, bár nyilván megszokták már a városháza kapuján kívül előtörő könnyeket, amik sokkal gyakrabban voltak fájdalmasak, mint örömteliek.

– Igaz, hála Joseph di Buonaparténak! – mondta Julie, és újdonsült jótevőnk felé fordult. – De hogyan tudjuk ezt mi valaha is meghálálni?

A magas férfi újfent mélyen meghajolt előttünk, és az arcán látszott, azt fürkészi, vajon mertünk-e kételkedni benne. Hát persze, hogy mertünk! Nicolas most mégis itt van!

– Tényleg… szabad vagy? – kérdeztem a bátyámtól kissé kétkedőn. Szerettem volna kézen fogni, és elrángatni innen, el ettől az épülettől, el a láthatatlan cellák közeléből, vissza, a családi villánk fallal körülvett biztonságába.

– Épp annyira, ahogy most itt látsz – felelte a bátyám.

– Komolyan? – kérdeztem, mivel alig akartam elhinni. – És nem vagy többé veszélyben?

Nicolas megrázta a fejét. – Csak annyira, amennyire bármelyik honfitársunk ebben a hazában.

Erre újból megöleltem, ő meg hagyta. – És mindez csak azért lehetséges, mert úgy tűnik, az én kisebbik húgom megbűvölte egy fontos személyiség szívét – súgta Nicolas a fülembe, aztán kiszabadítva magát az ölelésből gyengéden belecsípett az arcomba. De ha nem csípett volna bele, akkor is bíborvörösre pirultam volna, mivel éreztem, hogy e megjegyzés hatására elönt a forróság. A kisebbik húgom megbűvölte egy fontos személyiség szívét. Nagyot nyeltem, és tekintetemet a földre szegeztem, csakhogy ne kelljen a bátyám elismerően csillogó szemébe néznem, és ne lássam Joseph di Buonaparte várakozásteli és kíváncsi mosolyát.

Szerencsére Julie közbelépett. – Ez sokkal kedvezőbb fordulat, mint amire számítani mertünk – mondta nyugodt hangon. – És ragaszkodunk hozzá, uram, hogy illendően megháláljuk a nagylelkűségét.

– De kérem, kisasszony, akarom mondani, Clary polgártársnő, tegye már el azt a bukszát! Még a végén megsérti egy korzikai becsületét!

– De ha nem pénzzel – vágott közbe Nicolas –, akkor hogyan háláljuk meg?

Most már fel mertem nézni, és láttam, hogy Joseph összekulcsolja hatalmas kezeit, aztán a bátyámról rám tekint, majd vissza Nicolas-ra. És amikor elkezdte szorongatni a kezében tartott kalapot, furcsa módon ő is megszeppentnek tűnt. – Ha nem túl merész a kérés… talán megengedi, hogy segítsek… biztonságban hazakísérni a kedves húgait?

Nicolas erre csak bólintott egyet, és egy félmosoly kíséretében belekarolt Julie-be, így én „őrizetlenül” maradtam. – Természetesen, örömünkre szolgál. – Aztán felém fordult, és szemöldökét felhúzva azt mondta: – Nem így van, Desi?

A bátyámra meredtem, aki várakozásteli pillantással nézett rám, majd Julie-re, akinek az arckifejezéséből most semmit nem tudtam kiolvasni, és ez meglehetősen ritkán fordult elő. Aztán Josephre pillantottam, és láttam, milyen lelkes és bizakodó a mosolya. Nem akartam én ennek a vakmerő férfinak a kitüntetett figyelmét – sokkal idősebb volt nálam, és olyan merész! –, de tudtam, hogy tartozunk neki, és világos volt, hogy Nicolas mit vár tőlem. – Hazakísérni? Hát persze, természetesen! – nyögtem ki végül, és ahogy Joseph tétován elindult felém, odanyújtva vastag karját, hogy karoljak bele, lesütöttem a szemem. Mind a négyen hátat fordítottunk a városházának, a zsúfolt térnek, és elindultunk hazafelé.

Még soha nem kísért haza senki a bátyámon és az apámon kívül. A háborús időkben kezdtem felnőtt nővé válni, és még csak tizenhat éves voltam, ezért nemigen akadt udvarlóm. Apa és Nicolas túlságosan féltettek, ezért nem is engedték volna meg, azonkívül az osztályunkba tartozó fiatalembereket vagy bebörtönözték vagy megölték, a többi meg túlontúl el volt foglalva a politikával ahhoz, hogy olyan triviális dolgokkal törődjön, mint az udvarlás.

Most viszont itt sétáltam a lassan estébe burkolózó Marseille szűk utcáin, frissen szabadult bátyámat követve egy olyan ember oldalán, akit csupán néhány órája ismertem meg. Nagyokat pislogtam, mivel alig bírtam felfogni, ami az elmúlt pár órában történt. Nicolas és Julie sietősen lépkedtek előttünk, és sejtettem, hogy a nagy iramot a bátyám diktálja, mivel valószínűleg szeretett volna némi illendő távolságot teremteni köztünk. Eléggé kényelmetlenül éreztem magam ennek a félig-meddig idegen embernek a karján, hiszen eléggé zárkózott és félénk voltam, így aztán kifejezetten örültem annak, hogy olyan közel lakunk. Azért is hálás voltam, hogy Joseph egész úton egyfolytában beszélt. Láthatólag nagyon örült, hogy megoszthatja velem a gondolatait Korzikáról és Marseille-ről, és még választ sem várt tőlem.

– A város neve Ajaccio – mondta, aztán leírta, milyen a szülővárosa. – Soha nem hallott róla? Ó, látnia kellene. Majd egyszer. Az a táj! Hasonlít ehhez. A mi városunk is a Földközi-tengerre néz. Viszont én soha nem láttam anyámat olívaolajat vagy bort vásárolni, annyi termett a családi birtokon!

Nicolas és Julie kicsit lelassított előttünk, és felénk fordult, mivel már nagyon közel jártunk a családi villa kapujához. – Di Buonaparte polgártárs, jöjjön be hozzánk egy kicsit! Anyánk bizonyára meg szeretne ismerkedni a megmentőmmel.

Egy ilyen ajánlatot lehetetlen volt visszautasítani, így Joseph beleegyezése jeléül szívélyesen biccentett. – Valóban! Én is szeretném megismerni azt a hölgyet, aki ilyen nagyszerű lányoknak adott életet!

– Csak lassan a testtel, kedves uram – felelte Nicolas. – Lehet, hogy az életemet köszönhetem Önnek, viszont ez még nem jelenti azt, hogy némán tűröm, amint nagy hévvel udvarol a húgaimnak.

– De én korzikai vagyok! – kiáltott fel öblös hangján Joseph. – Csak nem hagyom ki a lehetőséget, hogy egy gyönyörű nőnek tegyem a szépet! – És egész teste remegett a jóleső nevetéstől, miközben még mindig a karomat tartva bevezetett a kapun át a házba.

Anyánk öröme Nicolas hazatértének láttán épp olyan határtalan volt, mint a kétségbeesettsége aznap reggel. Úgy ölelgette a fiát, mintha soha nem akarná elereszteni. Megparancsolta az inasoknak, hogy hozzanak pezsgőt. Aztán ahogy leszállt az este, gyertyákat gyújtatott, és kinyittatta a franciaablakokat, hadd áramoljon be a balzsamos levegő, és vele a sirályok vijjogása és a levelibékák éjszakai kuruttyolása. – Emelem poharam a Clary család hősére! – mondta, és poharát vendégünk felé meglengetve széles mosollyal Josephre nézett, aki nyilvánvalóan nagyon élvezte, hogy a figyelem középpontjába került. Én viszont másra sem vágytam, csakhogy végre kiürítsem a poharamat, harapjak valamit vacsorára, és felmehessek Julie-vel együtt az emeletre, a szobánkba, ahol megtárgyalhatjuk ennek a furcsa napnak az eseményeit.

Anyánk azonban, fia szerencsés megmenekülése fölött érzett örömében abba se akarta hagyni a csevegést a vendégünkkel. Meglepő volt, ezúttal mennyire szívesen játssza a vendéglátó szerepét, amely számomra annyira terhesnek tűnt. Megparancsolta a szolgáknak, hogy töltsék újra a poharainkat.

– De Önnek mintha idegen akcentusa volna, Buonaparte polgártárs. Csak nem olasz?

– Majdnem, asszonyom – felelte Joseph. – Korzikai vagyok.

– Korzikai – ismételte anyánk, és lassan bólintott egyet. – Milyen… különös. Még soha nem találkoztam egy korzikaival sem.

– Nem is vagyunk valami sokan – mondta Joseph, és kedves, jólelkű mosolyával először anyánkra, majd Nicolas-ra, aztán Julie-re nézett, végül megállapodott rajtam. – Korzika ugyanis csupán egy kicsike sziget, teli olívával és szőlővel. De az az otthonom. Vagyis az volt.

– Talán Korzikán is olyan bizonytalan minden, mint itt? – kérdezte anyánk, és még több pezsgőt töltetett a vendégünk poharába. Fészkelődni kezdtem a széken, és el voltam ámulva anyánk bőbeszédűségétől, meg attól, hogy hirtelen mennyire érdekli a korzikai politikai élet. Aznap este olyan jókedvű volt, mint amilyennek már rég nem láttam – apánk halála óta biztosan nem, és talán azóta sem, hogy kitört a forradalom. Az indíttatás persze elég világos volt: miután hónapokig csak azon aggódott, hogy apánk vagyona és a nemesi kiváltságok végül a vesztünket fogják okozni, most úgy hitte, pártfogóra lelt ebben a Buonaparte nevű fickóban, és szinte szédelgett a megkönnyebbüléstől. Ráadásul eltökélten igyekezett megszilárdítani vendégünk irántunk való jószándékát.

– Igen, így van. Ezek szerint Clary asszony nemcsak olyan gyönyörű, mint a lányai, hanem jól tájékozott is. A sziget helyzete valóban rettentően bizonytalan – felelte Joseph. – És attól félek, az én családom a rossz oldalra állt, ezért száműztek minket. Most Franciaország az otthonunk. – Joseph ez utóbbi mondatot úgy mondta, mintha önmagát is meg kellene győznie erről.

– Nos, Joseph di Buonaparte – mondta anyánk szívélyes hangon, miközben kiitta a második pohár pezsgőt is. – Korzika vesztesége a mi nyereségünk: ugyanis ma a megmentőnk lett, és meg kell engednie, hogy ezért kifejezzük a hálánkat.

– Miért ragaszkodik a Clary család összes tagja ahhoz, hogy meghálálja, amit tettem? Franciaországban senki nem tesz szívességet senkinek úgy, hogy nem vár érte semmit cserébe? – Joseph elnevette magát a saját elmés megjegyzésén, mire anyánk intett neki a kezével, és ezt mondta: – Tudja, mi a kereskedők osztályába tartozunk. Bocsásson meg, amiért úgy érezzük, rendeznünk kell a tartozásunkat.

– Nos, ha így áll a dolog, és mindenképpen ki szeretnének fizetni… – mondta Joseph, és a mosolya hirtelen szégyenlősre váltott. – Akkor kérnék valamit.

– Kérem, mondja el, mi lenne az – felelte anyánk, és magasra húzta a szemöldökét. Egész arckifejezése várakozásteli lett, és látszott, kész bármilyen kívánságot teljesíteni. Egyikünk sem tudta pontosan, Joseph miképpen érte el, hogy Nicolas-t szabadon bocsássák, de anyánk nyilvánvalóvá tette, hogy a család barátjának tekinti őt.

– Clary asszony, kérem, adja beleegyezését, hogy időnként meglátogathassam a lányát, Désirée-t.

A szobában hirtelen csend lett, anyám felém fordította a tekintetét, és tátva maradt a szája. Jól látszott, hogy nem ilyenfajta kérésre számított. Aztán láttam, hogy megváltozik az arckifejezése, és lassan ráébred, mekkora lehetőség rejlik ebben a kérésben, és akkor az ámulata nyílt boldogságba csapott át. Julie mocorogni kezdett a székén. Anyánk azonban rám mosolygott, majd visszafordult a vendégünk felé. – Természetesen. Jöjjön csak el újra! Ragaszkodunk hozzá!

– Grazie! Akkor talán már holnap jönnék, úgy… – Joseph mondata azonban félbemaradt, mert valami furcsa zajt hallottunk odakintről. A fogadószoba egész hosszán végigfutó üvegajtók a teraszra és a kertre nyíltak, ezért jól behallatszott az utcán kiabáló férfi éles hangja. – Gyere ki, te bastardo! – üvöltötte a hang az utca felől, és bár egyikünk sem beszélt folyékonyan olaszul, azért eleget értettünk belőle így is.

– Te jó ég! – Anyánk teljesen falfehérré vált, és zavartan nézett a vendégünkre. – Mit nem hallok! Én… én nem is tudom, mit mondhatnék. Ebben a negyedben rendszerint nem kell a csőcselék gyalázkodásától szenvednünk. Bizonyára egy diák, és kétségtelenül részeg.

– Tudom, hogy ott vagy, figlio di puttana, te szajhák kölyke!

– Egek! – Anyánk most Josephről rám pillantott, és az arca eltorzult. – Désirée, becsuknád a teraszajtókat? Nicolas, kérd meg az egyik szolgát, hogy hívja a nemzetőröket. Valami iszákos rendbontó obszcén dolgokat kiabál a környékünkön. Ez tűrhetetlen!

Mikor átmentem volna a szobán, hogy becsukjam az ablakokat, Joseph rátette a kezét a karomra. – Várjon, kérem! – nyugtatott meg, aztán felállt, odalépett az egyik teraszablakhoz, és kilépett a teraszra. Ott pedig olyasmit csinált, amit a legkevésbé sem vártunk volna tőle. Felemelte mindkét kezét, és úgy üvöltött ki a sötét éjszakába, hogy a nyakán kidagadtak az erek. – Bastardo, chiudi la bocca! O ti uccideró!

Anyánknak elakadt a lélegzete. Nicolas a homlokát ráncolta, Julie meg én pedig tágra nyílt szemmel néztünk egymásra. A számra kellett tapasztanom a kezemet, hogy elfojtsam a nevetést. Joseph visszafordult felénk, és kipirulva, vidáman kuncogva ezt mondta: – Fattyúnak nevez meg szajhák kölykének, de az nem jut az eszébe, hogy tőlem is csak ugyanezt kapja!

Egyikünk sem mert erre válaszolni. Szinte hallottam, ahogy anyánk szíve zakatol a mellkasában.

Joseph újra kuncogni kezdett, és kerek arca fülig pirult. – Nincs semmi baj… Csak az a bajkeverő testvérem az.

– A… a testvére? – ismételte el anyánk, és melegszívű, szívélyes mosolya valamelyest megfakult.

– Igen – bólintott Joseph, és feltette a kalapot a fejére, mintha indulni készülne. Láthatólag fogalma sem volt arról, milyen megdöbbenést okozott. – Nem véletlenül szólítjuk úgy: Il Rabulione.

Nicolas, akinek az olasztudása sokkal jobb volt, mint az enyém, elismételte a becenevet. – Il Rabulione. Azaz csirkefogó, gazember.

– Pontosan – felelte Joseph. – Mindig is az volt.

– Nos, akkor mindent megbeszéltünk. – És anyánk intett Nicolas-nak, hogy kísérje ki a vendéget.

– Gazember… – ismételtem el én is, és jó szorosra összezártam a számat, nehogy elnevessem magam anya fájdalmas arckifejezése láttán. Micsoda különös nap! – És… mi az igazi neve? – Hihetetlenül kíváncsivá tett ez a fiatalember, aki képes volt egy számára idegenek lakta, előkelő ház kapuja előtt megállni, és arra a gyanúra alapozva, hogy a testvérbátyja odabent van, válogatott szidalmakat ordítani bele az éjszakába.

– Az igazi neve Napoleone – válaszolta Joseph, az ajtóból visszafordulva. – Akkor holnap.

És búcsúzóul meghajolt, anyánk pedig még egyszer elismételte, mennyire hálásak vagyunk neki, de a másnapra szóló meghívást nem említette. Most, hogy hármasban maradtam anyánkkal és a nővéremmel, még egyszer a nyitott, földig érő franciaablakok felé néztem, amelyeken túl a kertet már szinte teljes sötétség borította. Kicsit hunyorítottam, és így az esti, egyre mélyülő szürkületben még épp kivehető volt a nagykapu. Mellette pedig, a sötét árnyékok homályában egy magányos alak körvonala rajzolódott ki.

Micsoda fura név, gondoltam. Mit is mondott Joseph? Napoleone. Egészen különös név. És a hallottak alapján elég különös ember is lehet. Még soha nem hallottam Napoleone nevű emberről azelőtt.