PAP ÉVA MAGDOLNA

FÉNYLŐ CSILLAGAIM

Könyv Guru

Budapest, 2025

Éva közel negyvenévesen egy váratlan tragédia következtében elveszíti férjét, egyedül marad két fiával. Az addigi kényelmes, de kissé ellaposodott élete gyökeresen megváltozik. A kezdeti bénult fájdalom, elesettség és gyász hónapjai után lassan összeszedi magát, és valamilyen furcsa szabadság-érzésben lubickolva utazgatni, szórakozni, flörtölgetni kezd. Kapcsolatból kapcsolatba ugrik, míg megtalálja a teljes boldogságot második férje oldalán, akit élete szerelmének érez.

Mikor már minden egyenesbe jön, sőt tökéletesnek tűnik, az élet újabb kihívást állít elé. Mindig is depresszióval küzdő, de viszonylag jó életet élő nagyfia egy szakítás következtében egyre rosszabb állapotba zuhan. Hónapokig tartó küszködése majdnem tönkreteszi az anyát és a családot, míg bekövetkezik minden szülő rémálma: a fiú eltűnik.

Ebben az igaz történetben szinte minden benne van, amit csak a sors hozhat: fájdalom, betegség, gyász, reménytelenség, féltékenység, remény, szerelem, boldogság. Az élet hullámvasútján ülve megtalálható-e újra és újra a nyugalom, boldogság és lelki béke?

TARTALOMJEGYZÉK

Első rész – A NŐ KÖNYVE

Epilógus

A baleset

Idő

Kiegyensúlyozottság nyara

Baj van

Vágyak, érzelmek, hullámvasút, történések

Minden elcsitul

Balatonszemes

Fordulat

A végrehajtás

Az elmélyülés

Megpróbáljuk?

Együttélés – kezdetek

Nagy álmunk

A költözés

Belakjuk - a felújítás első üteme

Újabb nagy döntés

Rózsaszín ködben – a felújítás második üteme

A mélységek és válságok éve

Kifelé a gödörből

Egy igazán remek év

Külső körülmények és mi

Utószó

Második rész – AZ ANYA KÖNYVE

Az új jelen

Születésnapja

35 évvel korábban: életem egyik legboldogabb napja

24 évvel korábban: életem másik legboldogabb napja

Minden rendben

Zakynthos

Gergő zuhan

Kábulat

Az első nap „az” után

Búcsúlevelek

Zárt osztályon

Nyílt osztályon, majd otthon

Napló

Utószó

Fájdalom, szerelem, boldogság, depresszió… Soha ne becsüld le a szerelem erejét….

És a depresszióét se.

Ez a könyv halállal kezdődik, és halállal is ér véget.

A boldogság, ami közte volt, csak illúzió?

Kedves Olvasó!

Pár gondolatot engedjen meg a könyv elejére!

Eleinte sokáig az volt az elképzelésünk a férjemmel, hogy ketten írjuk meg a könyvet. Ugyanaz az eseménylánc két könyvben, férfi és női szempontból. Talán rendhagyó és izgalmas lett volna. Aztán történt valami, ami miatt ez másodlagossá vált. Nagyon hálás vagyok annak, aki elolvassa, ezáltal megtisztel azzal, hogy kíváncsi az életemre, életünkre.

Hogy is szokták mondani? „A valósággal való egyezés csakis a véletlen műve.” Ebben az esetben nem. Ez egy teljesen őszinte könyv. Írok benne jóról, rosszról. Hibákról, erényekről, boldogságról, szörnyűségről, nevetésről, fájdalomról, szerelemről, haragról. Arról, amire büszke vagyok, és arról is, amire nem. Mindenről, ami emberi.

Nagyon sok minden történt velünk. Kijutott bőven rosszból is, és jóból is. Sok terhet rakott ránk az élet, amit csak részben kompenzált. „Minden embernek megvan a maga keresztje” – mondjuk gyakran. Talán a mi „keresztünk” is elolvasásra érdemes.

Amit a családunkról írtam, teljes mértékben igaz. Minden úgy és akkor történt, ahogyan a könyvben szerepel. Tágabb környezetünk szereplőivel – barátokkal, rokonokkal, szeretőkkel –, valamint a szűk családunkon kívüliekkel történtek között van, ami teljesen így zajlott, van, amit kissé átalakítottam, de az igazsághoz nagyon hasonlít. A nevek egy része nem valós. Ennek nagyon egyszerű oka van, mégpedig az, hogy a történet hatásos és igaz maradjon, és hogy érzékelhető legyen az események hangulata anélkül, hogy bárki – akinek kínos lehet – felismerhetővé váljon.

A könyv abban is hiteles, hogy nem akarja pozitív színben feltüntetni sem a szereplőket, sem az eseményeket. Minden és mindenki olyan, amilyen a való életben (volt).

Köszönöm a támogatást a könyvben szereplőknek, elsősorban a férjemnek és a gyermekeinknek, valamint Gergő fiam barátnőjének. Köszönjük, hogy róluk is őszintén írhattam, semmit sem titkolva és nem szépítve.

ELSŐ RÉSZ – A NŐ KÖNYVE

EPILÓGUS

2022. AUGUSZTUS 08. A JELEN

– Ááááááááá, bébi, van egy meglepetésem! Nem bírom magamban tartani! – vigyorogtam, mint a tejbetök.

Életem párja levette a szemét az útról, és kíváncsi tekintettel nézett rám:

– Na, mi az?

– Elkezdtem valamit, amiről már évek óta beszélünk.

– Ööööö…??? Beiratkoztál az állatorvosi asszisztensire?

– Neeeem. K-val kezdődik.

Bociszemek, lebiggyesztett száj.

– A második betűje: ö.

– Költségvetés?

– Neeeem, azt már régóta csinálom, tudod! A harmadik betűje: ny.

– Könyv???

– IGEN!!

Hatalmas, hitetlenkedő mosoly terült el az arcán. Az imádott arcán. Azon az arcon, amit agyon tudok csókolgatni. Olyan helyes még mindig! Pedig mindjárt 60, de 20 évet letagadhatna. Kicsit hosszabb, hullámos és rakoncátlan fürtök. Olajbarna szem, pici zölddel megbolondítva. Formás orr, keskeny, de csókolnivaló ajkak. Sötétbarnára sült finom bőr. Magas, inas, arányos test. Amióta csak megláttam, mindig vonzott valami hozzá. Akkor is, amikor még tabu volt, de ezt még magamnak sem vallottam be. A személyisége különlegesen vonzó. Jó humorú, jószívű, segítőkész, empatikus, lelkes, optimista, tele hittel, csupa szív és szeretet. Olyan, aki felemel, és a magasban tart. Szépnek és csodálatosnak lát mindig, a legrosszabb napjaimon is. Általa jobb hely a világ. Hát ilyen Ő! Életem szerelme, életem értelme, a FÉRJEM.

Ő vetette fel pár évvel ezelőtt, hogy írjuk meg a történetünket egy könyvben. Hiszen annyira egyedi, annyira tele van tragédiákkal és talpra állásokkal, hátha érdekelheti az embereket. Hátha erőt ad. Én, az örök szkeptikus, sosem tartottam ezt megvalósíthatónak, elég kishitű vagyok néha. De ma valahogy úgy ébredtem fel, hogy neki kell állni! Zsongott a fejem a gondolatoktól, ötletektől, alig vártam, hogy elkezdhessek pötyögni a billentyűzeten. Nem tudom, mi történt, de nagyon jó érzés volt. Vigyorgósan jó.

A BALESET

2007. MÁRCIUS 08.

Tegnap megint összezördültünk. Nem olyan nagyon, nem szoktunk már annyira összeveszni. Ahhoz több érzelem kellene, nekünk meg már nincs olyan sok. Se a nagy vitákhoz, se a nagy kibékülésekhez. Ellaposodtunk. Elfogytunk. Vagyunk. Persze, szeretem, ő is szeret, de hol vannak már a régi érzelmek! 19 éve vagyunk házasok, a tűz ellobbant. Bőven lehetne jobb a helyzet, de azt hiszem, elfogadtuk az új érzéseinket. A szex… ritka alkalom. Nincs kedvem. Neki lenne, régebben próbálkozott is. Én kerültem. Új „szerelmeim” lettek. Mike Oldfield, a csodás zenész, előtte Jevgenyij Pljuscsenko, a ragyogó műkorcsolyázó. Este, mikor a család elcsendesedett, rácuppantam a számítógépre, fejhallgató fel, aztán az ő videóikat bámultam órákon át. Belefeledkeztem a zenébe, a látványba. Attila, a férjem – amúgy is korábban feküdt le, nem éjszakai bagoly – sokáig reményteli szemekkel nézett rám:

– Nem jössz lefeküdni?

– Nem, még nem vagyok álmos, de te menj csak nyugodtan, jó éjszakát!

A reményteli szemek előbb dühösek, aztán csalódottak, végül közönyösek lettek. Hogy miért hagytuk ellaposodni a dolgokat, nem tudom. De hagytuk.

Na, ez volt az általános rész, a rizsa, de azért igaz. Belesimultunk a hosszú éve házasok unalmassá és megszokottá váló életébe. Na persze, ha „csak” ennyi lenne…

Volt azért más is.

Van egy „nehéz eset” fiunk. Aztán van egy könnyen kezelhető fiunk. A nehéz eset Gergő, 18 éves, a könnyű Szabolcs, 7 éves. Azért ekkora köztük a korkülönbség, mert a nagy már kiskorában is nehéz esetnek számított. Nem evett, nem aludt, szinte mindig elégedetlen, hisztis és nyűgös volt. Eldöntöttük, nem lesz testvére, mert ezt még egyszer nem bírjuk végigcsinálni. Szeretem, imádom, de nem semmi csávó! Kamaszkorában aztán még több gond adódott, de igazi problémák (alkohol, drog stb.) szerencsére nem. A férjem és a fiam viszonya viszont elmérgesedett. Attila levette róla a kezét, miután annyi csalódás érte, hogy már nem bízott benne. Nem találták, de nem is keresték a közös hangot. Az ütközőpont én lettem köztük. „Mondd meg a fiadnak, hogy….”, „Anya, megbeszélnéd apával, hogy…?” Ez éveken át ment, és én haragudtam a férjemre. Nagyon! Hogy teheti ezt?? Milliószor volt ez beszédtéma köztünk, a lelkére beszéltem, kérleltem, ne hagyjon egyedül ebben. Ígérte, ígérte, de a helyzet érdemben nem változott. Anyaként, aki nagyon szereti a gyermekeit, nehéz ezt elfogadni. Közben aztán mégis lett kistestvér, aki jó alvó, nyugodt, kiegyensúlyozott, mosolygós, barátságos, imádnivaló kis krapek, apuci szeme fénye. Szóval ez örök konfliktusként rányomta a bélyegét a házasságunkra.

Tegnap is… Eltűnt pár ezer forint a férjem pénztárcájából még napokkal ezelőtt. Hát persze, hogy a gyerek! Sajnos, volt már ilyen. Este aztán kiderült, hogy ezúttal nem a fiunk tette, hanem ő rakta máshova, a munkásgatyája zsebébe, csak elfelejtette. Fasza.

Épp ezen az egészen tűnődtem a buszon, munkába menet, kibámulva az ablakon, amin lassan és szomorkásan csordogált a hideg kora tavaszi eső.

– Sziasztok! Jó reggelt!

A mélabúm hamar szertefoszlott, ahogy beléptem a kellemes, kávéillatú irodába. Györgyi már lefőzte a feketét, kollégáim nagy része is átjött hozzánk, hogy a reggeli italunkat egy kis beszélgetéssel egybekötve fogyasszuk el. 20 éve dolgoztam itt. Időközben pár kolléga elment, néhány új jött. Alapvetően nagyon szerettem itt dolgozni, a munka általában érdekes, a kollégák közötti kapcsolat pedig baráti volt. El is múltak a negatív gondolataim. Örültem az életemnek, a családomnak, munkámnak, mindennek, ami van. Sokkal rosszabb is lehetne! „Mindjárt írok a férjemnek egy kedves sms-t, aztán délután átdumáljuk. és kibékülünk” – gondoltam mosolyogva.

– Hol vannak a fiúk? – kérdeztem.

– Biztos mindjárt jönnek, nem tudom – nézett fel Györgyi a monitorról.

– Hú, csajok, én akkorát röhögtem a Gézán tegnap! – kezdett volna mesélni Betti, de ekkor kopogtak.

Megjöttek a férfi kollégák, virággal a kezükben: nőnap! Megkaptuk a virágainkat, puszikat, jó hangulatban beszélgettünk, röhögtünk majd egy órát. Nem éreztem meg semmit.

9 óra körül lehetett… csörgött a mobilom.

– Igen, tessék!

– Jó napot kívánok! Major Attilánéval beszélek?

– Igen, én vagyok, de nem így használom a nevemet (mintha ennek bármi jelentősége lett volna).

– Őszintén sajnálom, rossz hírt kell közölnöm önnel. Sajnos, a férje ma reggel autóbalesetben elhunyt.

– Kurva jó vicc!! Mit szórakozik, idióta görény! – Kinyomtam. Ez egyszerűen nem lehet, valaki szórakozik! Úristen, milyen rohadékok vannak!

Zaklatottan puffogva, 120-as pulzussal próbáltam folytatni a munkám. Újra csörgés:

– Kérem, bocsásson meg, de igazat mondok. X. Y. rendőr százados vagyok. Paks felé, Dunakömlődnél történt a baleset.

Folytatta volna, de megint kinyomtam. Valahogy azt éreztem, ha nem hallom, akkor nem is történt meg. Bámultam a telefonomra, majd teljes erőmből a falhoz csaptam. Éreztem, hogy a torkomat fojtogatja a düh, a pánik, hányingerem és sírógörcsöm lett egyszerre. Artikulálatlanul motyogtam valamit a munkatársamnak. Már azt sem tudtam, hol vagyok, és mit csinálok. Sírtam és jajgattam, borzasztó volt.

Roland, a kollégám odaszaladt hozzám, átölelt, és megkérdezte, hogy visszahívhatja-e a rendőrt. A telefonom üzemképes maradt, így sikerült a hívás. A rendőr elmondta neki, hogy pontosan mi történt, és mik a teendőim. Egy furgonnal mentek dolgozni többen Paksra. A szembejövő áttért az ő sávjukba, frontálisan ütköztek. Attila aludt, ezért halt meg. Tehetetlenül csapódott a feje a szélvédőnek. A vétkes autóban ketten voltak, ők is meghaltak. A férjem kollégái kisebb sérülésekkel megúszták. A Lánglovagok honlapján évekig fent volt a hír és a képek, több ezerszer néztem meg azóta.

A kollégáim döbbenten meredtek rám. Györgyi odarohant hozzám, és hosszan átölelt. Hosszú percekig vagy még több ideig zokogtam a vállán. Hamarosan aztán Roland a könyökömnél fogva lekísért a kocsijához, hazavitt és egész nap mellettem maradt.

Iszonyú nap volt! El kellett mondanom a fiainknak (a kicsi nem is értette), a testvérének, az anyukájának. Azok a napok és hetek elviselhetetlen fájdalomban és valamilyen révült állapotban teltek. Fel kell kelni, ételt kell adni, boltba kell menni, mosni kell, vasalni kell, zsebpénz kell, edzésre kell vinni, apuhoz kell menni, mesét kell olvasni, el kell aludni, fel kell kelni, ételt kell adni, boltba kell menni, mosni kell, vasalni kell, zsebpénz kell, edzésre kell vinni, meg kell beszélni, apuhoz kell menni, el kell aludni, fel kell kelni…

Esténként az ágyban az ő helyén és az ő pizsamáját szorongatva zavaros álomba ringattam magam. Tudtam, világosan éreztem, hogy nagyon szeretem, mindig is szerettem, és mindig is szeretni fogom. A veszekedések elfelejtődtek, a szeretet maradt. Az elviselhetetlenség határán egymást váltogatta a harag, a fájdalom, az üresség, a kétségbeesés, a reménytelenség.

IDŐ

2007. MÁRCIUS – ELSŐ TAVASZ

Nem történt semmi.

Mégis annyi minden történt. Éltük az életünket. Picit, egy hajszálnyival, hónapról hónapra jobban lettünk. A fiúk éltettek, apukám, testvéremék és a barátaim.

Gergő lett a férfi a háznál, sokat változott. Az érzéseit nem beszélte ki, nem tudtam megnyitni. De úgy láttam, hogy rendben van, fel tudta dolgozni a tragédiát. Rendesen tanult, a szakmája mellé érettségit adó képzésre járt. Megszerezte a jogosítványt. Egyre kevesebb stikli történt, már nem lógott a suliból, és lassan áttért a nappali üzemmódra: éjjel aludt, nappal élt (előtte éjjel számítógépezett, nappal félig zombi volt, ez generációs bekattanás, nála kicsit jobban „sikerült”). Közben 2007 év vége felé kiderült még egy probléma, amit kezelnie kellett. Nem volt könnyű nekem sem, hát még neki! Fény derült egy krónikus, gyógyíthatatlan és egész életen át tartó betegségére, amivel együtt kell élnie. Crohn-betegséget állapítottak meg, ami emésztőszervi gyulladást jelent. Az orvostudomány a mai napig nem tudja, hogy mi okozza, és nincs rá gyógymód. Bizonyos gyógyszerekkel szinten lehet tartani, illetve vannak nyugalmi és fellángolós időszakok. Elég kemény, bizony, néha nagy fájdalmakkal jár. Nagyon sajnáltam, és sajnálom őt a mai napig emiatt, bármit megtennék, hogy elmúljon! Kapott pár pofont az élettől ő is. Az amúgy sem pozitív életszemléletére ez is rátett egy lapáttal.

Szabolcs elballagott az óvodából, elkezdte az iskolát. Nagyon kedves, szorgalmas és barátságos kisfiú volt, csupa siker érte már az első iskolai évében. Barátokat szerzett, köztük több olyat, aki a mai napig, 15 éve mellette van. Apáról akkor beszéltünk, amikor csak akarta. Sokszor én hoztam szóba, de már nem szomorúan, inkább valami családi sztori vagy fotó kapcsán.

Sokat foglalkoztam a fiúkkal, főleg a 7 évesemmel. Játszottunk, barátok közé, programokra és kirándulni jártunk, olvastam neki. Sokat dolgoztam is. Mindig szorgalmas, eszes és lelkiismeretes voltam. Már munka és család mellett szereztem mérlegképes könyvelői végzettséget, továbbá két diplomát és egy nyelvvizsgát is. A munkahelyemen megbecsültek, középvezető voltam, és nem kerestem rosszul. A házimunkát is lelkesen végeztem, sosem lógattam a lábam, és nem unatkoztam. Édesanyámat 2006-ban vesztettem el, apukám özvegyen maradt, de ekkor még teljesen jól volt, ellátta magát. Sokszor mentünk hozzá, vagy ő jött hozzánk. Mindig is szerettem olvasni, ebben az időben még inkább faltam a könyveket, sokszor hajnalig.

Rokonaink lelkiállapota is sokat javult. Szóval, alakultunk.

Az első augusztust a bátyáméknál töltöttük Szabival a városunktól 25 km-re lévő családi házukban. Ez akkor hatalmas segítség volt. Egyrészt szerető közegben voltunk, másrészt, mivel az óvodának már vége lett, Ildi sógornőm vigyázott Szabira, míg én onnan jártam dolgozni. Ő akkor éppen nem dolgozott, munkát keresett. Máshogy nem is tudtam volna az egész hónapot megoldani. Testvéremék mindenben támogattak, bográcsoztunk, medencéztünk, nagyokat beszélgettünk. Borzasztóan hálás voltam nekik.

Otthon rengeteget jártunk játszótérre. Fantasztikus baráti társaság jött össze a gyerekek által. Mi, anyukák is, páran addig-addig beszélgettünk, míg a fiaink is, és mi is életre szóló barátok lettünk. Azt mondják, felnőttkorban már nem alakít ki az ember örök barátságokat. Hát, én ezt cáfolom. Angéla, Ági, Ibolya, Marika a legjobb barátaim lettek, és mellettem álltak ebben a nehéz időszakban. Külön érdekes, ahogy Ágival összebarátkoztunk. Ő nem járt a mi játszóterünkre, messzebb laktak. Mikor Szabit még babakocsiban tologattam, gyakran láttam őt is tolni a pici babáját, aki 8 hónappal volt fiatalabb az enyémnél. Annyira nagyon szimpatikus volt az egész lénye, hogy arra gondoltam, milyen jó lenne vele megismerkedni. A nagy tologatásban egymás mellé is csapódtunk, beszélgetni kezdtünk. Tényleg elragadó volt a személyisége. Szóval, az egyik legjobb barátnőm lett. Mondogattuk is viccesen, hogy majd a fiaink is biztos megbarátkoznak. Így is lett, az ő kisebbik fia az én Szabolcsom legjobb barátja lett már a bölcsődétől kezdve. Ők aludtak legtöbbet egymásnál, Ági vigyázott a legtöbbször a fiamra, és én az övére.

Volt pár remek bulink is! Ha most visszagondolok, még most is röhögök magunkon! Előfordult, hogy nem is tudtam semmiről, egyszer csak csöngettek. Kinyitom az ajtót, hát a csajok!

– Halihó! Megjöttünk, ez pogi, ez almáspite, ez Jäger, ez Martini, ez meg a dugi páleszem! –pakolták ki a cuccokat.

Semmi nem számított, csak hogy felvidítsanak, velem legyenek. Beszélgettünk, ettünk-ittunk, röhögtünk, még táncoltunk is. (Pici fiam a szobájában aludt békésen, ügyet sem vetve a zenére és a sikítva röhögő spicces anyukákra.)

Másnap délután leszédelegtem a játszótérre Szabival, Ibolya és Angéla a ház előtt ültek a lépcsőn, fejüket a kezükön támasztva, messziről látszott a szenvedésük. Kínzott minket a másnaposság, de hatalmasakat nevettünk ezen is.

Mind ott laktunk kb. egy rakáson. Marikáék felettünk, Angéláék és Ibolyáék pár lépcsőházzal odébb. A fiaink gyakorlatilag össze voltak nőve. A kicsit távolabb lakó barátnőm, Ági is, ha tudott, velünk volt. A férjeiket is csíptem. Különösen Ibolyáét, akinek Laci a neve, de mindenki Cilának hívja. Csodálatos szeretetben éltek, Cila jóképű, kedves, vicces, udvarias, házias, halálosan jó fej volt. Ibolyáék a földszinten laktak, s mint földszinti lakók, amolyan „világ közepe” lettek.

„Cila bácsi, bemehetek pisilni? Hozol szörpöt? Felfújod a biciklimet?” vagy:

„Hozok ki dinnyét. Kértek kávét? Vagy egy kis ezt-azt colás dobozba töltve?”

Nagyon jól éreztem velük magam. Szerettem, ha együtt voltunk, és szerettem, ha Cila is kijött közénk. Valahogy jó volt az aurája.

2008 áprilisában fontos dolog történt. Életemet jelentősen megváltoztató döntést hoztam meg. Megkisebbíttettem a melleimet. Hatalmasak voltak. A két fiamat szoptatva, hektoliterszámra termelődött a tejem. Ez odavezetett, hogy a nagy, de formás cickók köldökig érő, lapos zacskókká váltak. Jó, ez kicsit talán túlzás, de tényleg nem voltak szépek. A melltartók kicsit javítottak az összképen, de anélkül… A férfiak megbámultak, nem is sejtve, hogy a csomagolás alatti dolgok látványától elszaladnának. A férjem anno így szeretett, elfogadott. De biztosan tudtam, hogy ha bármi csoda folytán valaha még érdekelne engem férfi, őt én nem fogom érdekelni ÍGY. Az önbizalmam a béka segge alatt volt. Alig vártam a rossz időt, hogy kabáttal lehessen leplezni az „adottságaimat”, plusz hát kényelmetlen volt ezekkel élni.

Volt kolléganőm beszélt rá, illetve protezsált be az orvosához Pécsre. Neki is volt mellplasztikája. Ő dugta a bogarat a fülembe, hogy mennyire megváltozott az énképe, sőt az élete. Nagyon hálás vagyok neki, mert mindenben segített. Elvitt a dokijához, a műtét előtti napon náluk aludtam, és a kórházba is bejött hozzám, erőt adott.

Érdekes módon, nem féltem egyáltalán, pedig 5 órás nagy műtét várt rám. Mire odakerült a sor, már nagyon akartam. A végeredmény szép lett. Ha meztelenül állok a tükör előtt, két kerek, nagyobb almácska mosolyog rám, amik természetesnek hatnak, és mindig ilyenekre vágytam. Végre kibújhatott az igazi énem: imádom a nyarat, forróságot, vizet! Az ősz és a tél nem az én világom, csak olyankor menekülhettem el a ruhák alá. Ez a döntésem sok mindent megváltoztatott bennem, amire a későbbiekben jöttem rá.

Vége is lett a szégyenlősségemnek. Büszke és szexi nő lettem, legalábbis annak éreztem magam. A tükörből egy több mint egy éve özvegy, férfira a baleset óta nem néző, nem is gondoló, vörös, csinos, okos, életrevaló, erős, önálló, 39 éves, egészséges asszony nézett vissza rám.

KIEGYENSÚLYOZOTTSÁG NYARA

2008. NYÁR, KORA ŐSZ

A nyár csodálatosan telt. A baleset következtében jelentős összegű kártérítést kaptunk, rajtam kívül a fiaim, anyósom, de még a férjem bátyjai is. A fájdalom már nem szorongatott annyira az erős markával, sőt, általában teljesen el is engedett. Voltak néha rossz álmaim, amelyekből sírva ébredtem, de ennyi… Jól éreztem magam a bőrömben.

Aztán egy új érzés is megjelent bennem, amit eleinte nehezen tudtam megfogalmazni. Barátnőimmel beszélgetve ismertem fel:

– Angéla, mentek valahova a nyáron?

– Áááá nem. Csabit nem nagyon engedik el szabira. Amúgy is a tököm kivan már, hogy állandóan őmiatta nem megyünk sehova.

– És ti, Marika?

– Pár nap Balcsi talán. Több nem fér bele sajnos. És ti? Gergő elmenne még veled?

– Még gondolkodunk. Aha, biztosan, nagyon szeret utazni.

Volt szabadságom. Volt pénzem. Voltak fiaim utazótársnak. Volt SZABADSÁGOM! Azt tettem, amit csak akartam! Akkor és úgy, ahogy csak akartam! Ez szinte euforikus érzés volt! Soha nem éltem át ezelőtt ezt a totális függetlenséget és önállóságot. Korán lettem anya, így mindig a gyerekek voltak az elsők, mindig alkalmazkodni kellett. Ami természetes, hiszen sosem éltem egyedül. 19 évesen a szülői házból mentem férjhez már terhesen, az egyetemet akkor abbahagyva a szülést választottam. Nem bántam meg sosem, de ez a típusú szabadságérzet valami csoda volt akkor nekem.

El is mentünk hármasban szervezett útra busszal Ausztria–Németország–Svájc–Franciaország–Olaszország–Liechtenstein körútra. Álomszép volt, nagyon jól éreztük magunkat, és boldog voltam! A későbbi években még nagyon sokat utaztunk hármasban, szinte egész Európát volt szerencsénk bejárni.

Autót vettünk, méghozzá nagyon szépet és jót. Azt éreztem, kinyílt a világ, és nem volt bűntudatom emiatt.

BAJ VAN

2008. SZEPTEMBER

Ültünk a játszótéri padon Angélával, a fiúk játszottak, bicikliztek.

– Ibolyáék itthon vannak? – kérdeztem.

– Nem láttam az autót. Csak kijönnek, ha itthon vannak. Mindjárt vége a jó időnek – mondta Angéla.

– Jön a Cila – csodálkozva néztük… egyedül nem igazán szokott kiülni közénk. Fiacskája, Milán már elszaladt a többiek után.

– Sziasztok!

– Mi újság veletek? Ibolya?

– Van egy kis baj. Bent fogták a kórházban.

Aztán elmesélte az eseményeket. A Szelidi-tónál voltak fürödni. Délután Ibolyának elkezdett fájni, görcsölni a hasa, egyre jobban, nagyon. Haza kellett jönniük, és egyből bementek a sürgősségire. Ott is fogták, de egyelőre még nem tudni semmit. Biztosan összeszedett valami csúnya vírust, vagy olyat evett… Epe? Nem tudják. Vizsgálják. Holnap kell érdeklődni, ma már nem. Tudunk valamiben segíteni? Milán ne aludjon nálunk? Nem mész vissza a kórházba? „Á köszönöm, egyelőre semmit.”

Akkor még senki sem sejtette, mekkora a baj.

A vizsgálatok után kiderült a szörnyű diagnózis: vastagbélrák. Minden előjel nélkül. Ez iszonyúan lesújtó hír volt, de akkor még tele volt mindenki reménnyel. Fel sem fogtuk. Valahogy nem tűnt végzetesnek az egész. Ibolya annyira erős és pozitív volt, nála erősebb embert nem is ismertem. Mintha félvállról vette volna az egészet, és biztos volt benne, hogy leküzdi. Szinte alig volt téma a betegsége. Hihetetlen… sokáig dolgozott, beiratkozott egy suliba, beszélgettünk, röhögtünk, neveltük a fiainkat, minden úgy ment tovább, mint előtte. Közben kapta az ilyen-olyan gyógyszereket, kezeléseket, és mindannyian ELHITTÜK, hogy meggyógyul. Ki más gyógyulhatna meg, ha nem ő?

A betegség azonban rágta őt. Lassanként ugyan, de egyre rosszabbul lett. A hónapok teltek, a gyógyszerek és kezelési módok változtak, többféle módszerrel próbálkoztak, eredmény nélkül… még így is, több mint másfél éven át tette a dolgát, szerette a férjét és a fiait, próbálta élni a normális életét.

Van egy közös barátnőnk, orvos. Sokkal-sokkal később ő mesélte el nekünk az igazságot. Ibolya hasát még akkor éjjel felnyitották, aztán visszazárták. A rohadék, a rák megtelepedett a testében, telis-tele volt áttétekkel. Cilának, a férjének ezt akkor és később sem mondták el…

VÁGYAK, ÉRZELMEK, HULLÁMVASÚT, TÖRTÉNÉSEK

2008. ŐSZ – 2012. TAVASZ

Hoztam egy pár rossz döntést az életemben. Volt, hogy fejest ugrottam valamibe, túl hirtelen, túl gyorsan léptem. De semmit nem csinálnék másképp. Minden egyes döntésem és minden elkövetett hibám kellett ahhoz, hogy olyanná váljak, amilyen lettem. Keresztül kellett mennem ezeken a tapasztalásokon, azok minden örömével és fájdalmával együtt. Bölcsebb és sokkal megfontoltabb lettem.

Megtanultam érezni és értékelni a jót, helyén kezelni a rosszat. Próbálok a másik fejével gondolkodni, ha meg szeretnék érteni valakit. Tudom, hogy az élet nem fekete és fehér, tudom, hogy nincs csak jó és csak rossz ember, döntés, élethelyzet. Tudom, hogy az ember bonyolult „jószág”, és minden cselekedet mögött ezerféle motiváció, érzés, gondolat rejtőzik.

Valamilyen furcsa módon, bár férfitárs nélkül voltam, de szerettem az új, szabad életemet. A gyerekeim mindenben partnereim voltak, mindent meg tudtunk beszélni. Azokat a döntéseket, melyek mindannyiunkat érintettek, közösen hoztuk meg. Gergő már szinte felnőtt volt, vele sok magánéleti dolgot megoszthattam. Szabi pedig kiegyensúlyozott, életvidám gyerekként szeretett különféle programokra velem jönni, vagy a barátainál aludni (sokat aludtak nálunk is a fiúk). Így nem unatkoztunk soha, illetve bármilyen programot szervezhettem magamnak, könnyen megoldható volt.

Hiányozni kezdett a testiség, az ölelés, egy meleg, vonzó, egészséges férfitest. A szex, minden csodájával együtt. A férfi illata, sóhajai, érintése, befogadása. A kielégülést az ember el tudja intézni magának, akár tagadjuk, akár nem, a többségünk rendszeresen él is vele. Nekem is szükségem volt rá, de lassan azt vettem észre, hogy ábrándozok, megnézem a férfiakat. Ők is megnéznek engem, és már észreveszem a pillantásukat, és viszonzom is. Meg is lepődtem kissé a lassanként fel-feltámadó érdeklődésemen. Nicsak? Lehet, hogy még megtetszik valaki? Lehet, hogy még valaha randizok? Újra csókolózhatok? Újra szerelmeskedhetek? A csábító gondolatok bizony magukkal ragadtak, és azt vettem észre, hogy néha fantáziálgatok erről-arról a pasiról, ilyen-olyan helyzetekről. Az önbizalmam már helyreállt, a testemet vonzónak, a lelkemet felkészültnek éreztem. Abszolút nem szerelmet kerestem ekkor, teljesen tisztában voltam vele, hogy csak szexre van szükségem. Nem személytelenre és egyéjszakásra, de egy laza, szeretői kapcsolatot akartam. Tudtam, hogy érzelmileg nem akarok elköteleződni, nem is tudnék még. Éppen ezért biztonságban éreztem magam, és a lazaság miatt abban is biztos voltam, hogy nem fogok kötődni, és nem fogok sérülni. Ez elég sokáig és bizonyos helyzetekben jól is működött…

Hát akkor, Éva, HAJRÁ! Eljött az idő!

Az útitárs

„Kicsapongó” időszakomban a legelső útitársam egy tényleg útitárs volt, akivel már évek óta buszoztunk együtt reggelente munkába menet. Régóta beszélgettünk, és éreztem, elég egyértelműen célozgatott is rá, hogy szívesen rám hajtana. Aranyos pasi volt, vicces és bőbeszédű, amúgy egy csajozógép, a flörtölés a vérében volt. Magas, formás, izmos és meglehetősen jóképű, fekete hajjal, igéző, fekete szemekkel.

A viszonyunk baráti volt, sokat beszélgettünk. Előfordult a közös utazások során, hogy egymás mellett ültünk, összeért a térdünk vagy a kezünk, vagy közel hajoltunk egymáshoz. Korábban az ilyen pillanatok az égadta világon semmit nem jelentettek nekem. A „kinyílós” időszakom elején viszont tetszett a gondolat, hogy ilyen szituációk nap mint nap előfordulhatnak. Izgalmas és huncut érzés volt, örömmel mentem dolgozni. Ő is érzékelte a változást, hamarosan elkezdtünk flörtölni. Mosolyok, mély és hosszú szemezések, célozgatások, finom érintések… én még csinosabban öltöztem, ő még szebb ingeket vett fel, és egyre jobb illata volt (vagy csak én érzékeltem így). Szeptember körül aztán valami megváltozott. Telefonszámot cseréltünk, és nem kerülgettük tovább a forró kását.

– Van egy kis lakás a városban, amit kölcsön szoktam kérni egy ismerősömtől. Ha el akarnék rejtőzni – mondta ő.

– És most elrejtőznél? – mosoly és sokat ígérő tekintet részemről.

– Igen. Veled.

– Mikor?

– Holnap este?

– Rendben.

Hát így. Megbeszéltük a helyszínt, időpontot.

Jézusom! Aludni nem tudtam azon az éjjelen. Mint egy első alkalomra készülő tinilány. Vagy mint Bridget Jones, ahogy cukin bénázik. Több mint másfél éve vagyok özvegy, azóta még véletlenül sem értem össze – pl. egy zsúfolt buszon sem – férfival. Meg hát a házaséletem sem volt már valami nagy durranás az utolsó években. Én… én hancúrozni készülök egy pasival??? Mit kell csinálni? Hogy viselkedjek? Szexi, szenvedélyes dög legyek, vagy ártatlan kislány, vagy hideg úrinő? Beszélgetünk előtte sokat, vagy széttépjük egymást már az ajtóban? Mit vegyek fel? Bizonyos értelemben tényleg az volt: első alkalom.

Órákon át készülődtem: szőrtelenítettem, fürödtem, ruhát próbáltam, illatosítottam, smink, haj, minden tökéletes legyen. Közben azért a feszültség oldására a fürdőkádban bedobtam egy-két Jägert. Aztán: uccu neki, hívtam a taxit.

Nem volt feszültség, inkább beszélgettünk és nevetgéltünk. Arra határozottan emlékszem, hogy ő itallal kínált, én pedig a fotelba telepedve, elég messzire tőle szürcsölgettem az italomat.

– Nem ülsz ide mellém az ágyra? – kérdezte kis idő múlva.

Odaültem.

2022. AUGUSZTUS 10. A JELEN

Reggel 6 óra van. Gyönyörűen süt a nap, újabb csodálatos nyári reggelre ébredtünk. A gőzölgő kávé felét már megittam, a reggeli cigarettaadagomon is túl vagyok. Most frissnek érzem magam, de ebéd után szerintem kómás leszek. Éjjel 1-kor keltünk, felvittük Szabolcsot és a barátját a repülőtérre, nemrég értünk vissza, és már nem fekszem le. Hamarosan indulok dolgozni. De addig pötyögök kicsit.

Szabolcs Londonba utazik 5 napra turistáskodni. Csodálatos fiatal férfivá érett, 22 éves. Most szerezte meg pszichológusi alapdiplomáját Pécsen, ősszel folytatja a mesterképzést. A diplomája jeles lett, két nyelvvizsgája van, a német középfokot már 16 évesen megszerezte. Udvarias, kedves, rendkívül kiegyensúlyozott és okos fiú. Szuper nyarat szerveztek, volt már a Magas-Tátrában, a Balatonon és fesztiválon is. Mindamellett, amikor tud, éjszakás műszakokat vállal a helyi gumigyárban, abroncsokat pakol egész éjjel.

Gergő már 34 éves, most éppen nagyon szerelmes és talán boldog… remélem, egyelőre úgy tűnik. Boldog párkapcsolata még nem nagyon volt. Ő több fizikai és mentális problémával küzd, küzdött az évek alatt, de ezekről a későbbiekben szó lesz még. Rendkívül intelligens, fogékony a társadalmi-politikai kérdésekre. Ő is jól beszél angolul, sokáig érdeklődött a politológiai vagy informatikai képzések iránt, de nem így alakult. Sajnos, nem szorgalmas és nem kitartó. Könnyen feladja az álmait. Magának való, nehéz természetű, hullámzó a kedélyállapota. A két fiam jobban nem is különbözhetne.

2008. ŐSZ – 2012. TAVASZ

Tehát: az útitárs

Szóval odaültem. Lassan csókolózni kezdtünk, aztán ment minden a maga útján. Ő rendkívül tapasztalt szerető volt, és türelmesen bánt velem. Tudta, hogy min mentem keresztül, és mennyire régen voltam együtt férfival.

Jó volt vele szeretkezni. Jó volt újra vonzó nőnek érezni magam, jó volt örömöt adni és kapni. Úgy maradt meg az emlékeimben, mint a férfi, aki visszavezetett az erotika birodalmába. Mint barátot is nagyon kedveltem, és szeretőként is nagyon jó partner volt. Egyéb érzelmet nem éreztem iránta, szerencsére nem kellett félnem attól, hogy beleszeretek, és ez fordítva is így működött. Tipikusan barátság extrákkal.

Nyár végétől hónapokon át találkozgattunk a titkos lakásban heti rendszerességgel. Az együtt töltött buszozások is kellemes légkörben teltek, közös, édes titkunk feldobta a hangulatunkat. Nagyon sokat nevettünk.

2008 szilveszterére Németországba készültünk a fiúkkal, a férjem bátyjáékhoz. Számolgattam a menstruációmat, pont akkor lett volna meg. A fogamzásgátló gyógyszerrel próbáltam trükközni, eltolni a vérzésem időpontját. Gondosan utánaolvastam, megtanácskoztam a csajokkal, hogy előbb abbahagyva egy héttel korábban jön meg, és ez így pont szuper lesz. Ezt nem kellett volna…

A gyógyszerszedés szünetében együtt voltunk, többé nem is jött meg. December közepén vettem tesztet, ami pozitív lett. Ó, istenem! Ez hogy történhetett meg? Hogy???? Teljesen megdöbbentem, és nagyon sokkolt a dolog. Rendkívül elkeseredtem, hibáztattam magam a döntésemért. Január végére kaptam időpontot terhességmegszakításra, előtte a családsegítőben még próbáltak rábeszélni a döntésem megváltoztatására. Ez nyilván nem történhetett meg.

A férfinak el sem akartam mondani, úgy éreztem, semmi értelme. De amikor összefutottunk, azonnal észrevette, hogy szomorú vagyok, és nagyon nyomaszt valami. Kérdezősködött, kitértem a válasz elől. Egy délután találkozót kért tőlem, leültünk egy Duna-parti padra fagyizni. Ahogy rám nézett, megérzett valamit, és megkérdezte:

– Terhes vagy? – fogalmam sincs, honnan érzett rá, semmivel nem sugalltam.

– Igen. De megoldom, nem lesz semmi baj.

Pár másodperc döbbent csend, sajnálkozó tekintet.

– Tudok bármiben segíteni?

– Nem.

Normálisan, de elég közönyösen fogadta, túl sokat nem foglalkozott vele. Elmondtam a döntésemet, hogy természetesen nem tartom meg, ez fel sem merülhet a kapcsolatunk jellegét tekintve. Nem is számított másra. A viszonyunk nagyon jó, baráti maradt, ezután is szinte mindent megbeszéltünk egymással sokáig. De többé nem bújtunk össze, már nem akartam őt. Ilyen traumával ért véget az első próbálkozásom.

A fiú

Ennek az időszaknak a legédesebb emléke a fiú, Péter.

A következő történet lehet, hogy a kedves olvasók egy részénél túlmegy az ingerküszöbön. Akkor kérem, ugorjátok át. De aki bírja a „Diploma előtt” c. filmet, annak tetszeni fog.

Esténként sokszor ültem a számítógépem előtt, zenét hallgattam, olvasgattam, néha a munkát is hazavittem. Ezen a januári, hideg estén is így volt. Egyszer csak rám írt Péter.

Évek óta nem láttam. Ő volt Gergő fiam egyik legjobb barátja az általános iskolában végig, és még középiskolás éveikben is sokáig. Nem messze laktak tőlünk, az utca másik végén, anyukája egyedül nevelte két testvérével együtt, nagyon szerény körülmények között. Édes kis szöszke gombafrizurás kisfiú volt. Nem túlzok, ha kijelentem, hogy második családja voltunk. Mindennap, de tényleg mindennap átjött, együtt tanultak, együtt játszottak, nálunk ebédelt hétvégenként, nálunk aludt, vittük magunkkal kirándulni, a nagyszüleimhez Zalába. Családtag volt. 11-12 évesek voltak, mikor Szabolcs megszületett. A kisbaba mellett sokkal kevesebb időm és energiám volt rájuk. Csendre és nyugalomra volt szükségünk, így megkértem szépen, hogy kevesebbet időzzön itt, illetve menjen át a Gergő inkább. Ettől kezdve kevesebbet láttam, de hétvégenként néha befutott hozzánk. Aztán kamaszéveik vége felé még lógtak együtt, de mi nem találkoztunk.

Ekkor nem volt még 20 éves sem, egy hónap múlva töltötte be.

Próbálom visszaidézni az első csetelésünk lényegét.

– Szia ☺

– Szia! Hát Te? Ezer éve nem hallottam Felőled. Hogy vagy, mi újság?

– Minden rendben, jól vagyok. Már dolgozom.

– Hol dolgozol? Mi lett a szakmád?

– Villanyszerelő sulit végeztem végül. Egy vállalkozónál dolgozom, mindenfelé megyünk.

– Anyukád és az öcséid jól vannak?

– Igen…. és Ti? Gergővel a múltkor összefutottunk.

– Ennek örülök. Akkor tudod, mi történt Attilával.

– Igen. Nagyon sajnálom! Jobban vagy már?

– Persze. Az idő nagy varázsló… Lassan két év telik el.

– Iiiigeeen. Szerettem nálatok lenni.

– Persze, mert gépezhettetek ☺ *vicc*

– Neeem! Nem csak azért….

– ?

(írás, visszatörlés, írás, visszatörlés… már majdnem elköszöntem, gondoltam, jobb dolga akadt)

– Szerettelek nézni.

– Kit? Engem? Mert?

– Szép voltál… szép vagy.

– Ne hülyéskedj már! Kisfiú voltál!

– De volt szemem.

– Ne haragudj, lassan megyek aludni, későre jár.

– Ok, jó éjt.

– Neked is.

– Holnap leszel?

– Nem tudom még. Szia!

Kissé döbbent meglepődést éreztem, és nevetségesnek találtam a dolgot. A kölyök szórakozik velem! Azt a kis csibész mindenit!

Direkt nem léptem be a csetbe pár napon át, aztán el is felejtettem a dolgot.

Szombat este a szituáció ugyanez volt. Megjelent a tréfás kedvű „udvarlóm”:

– Szia ☺ !!!!! Végre itt vagy.

– Szia, mizu?

– Azt nem is írtam, hogy úszom, most is edzésről jöttem meg.

– Szereted csinálni?

– Imádom!

Majdnem két órán át irkálgattunk mindenféle ártatlan dologról, hobbik, sulik, régi barátok, nyaralások… mindenféle. Aztán ő:

– Szóval szerettelek nézni.

– Annyira kedves vagy, de semmi szükség rá, hogy bókolj.

– Nem bók, igazság. Na jó… kibököm.

– Mit?

(megint írás, visszatörlés, írás, visszatörlés… a most már kíváncsi idegeimnek végtelennek tűnő idő után jött válasz)

– Szerintem gyerekként szerelmes voltam beléd. Lestem a fenekedet, mikor négykézláb felmostál, lestem a melleidet, mikor lehajoltál. Nagyokat beleszagoltam a levegőbe, mikor elmentél mellettem.

– Ne idegesíts már! Olyan kicsi voltál, ezt most találod ki… mérges vagyok.

– NEM! Szerinted kitalálnék ilyet, ha nem lenne igaz?

– Hát… fogalmam sincs. Figyelj, megint nagyon késő lett, pihennem kell. Szerintem te is aludd ki magad.

– Ne már! ☹

– Jó éjt!

– Neked is!

Fogalmam sem volt, hogy mit akar a kölyök. Szórakozna? Nem vall rá. Ki akar kezdeni velem? Nevetséges! Ő 20 éves, én 40. Micsoda kis majom… Nevetséges.

Próbáltam nem foglalkozni az egésszel, elkönyveltem egy vicces kis epizódnak. Többször írt, de leráztam. Figyeltem, hogy ne bántsam meg. Elfoglaltságra, munkára hivatkoztam, udvariasan és kedvesen, de röviden válaszoltam neki.

De csak csak, heteken át, szinte ostromolt. Kitartóan és nagyon cukin. Már kezdtem élvezni a cseteléseket, egyre jobban elengedtem magam. Meg tudott nevettetni, és imponált, hogy odavan értem. Kicsit már húztam is, ugyan, mi bajom lehet?

Azt hiszem, április környékén adtam be a derekam.

A „buszos partnerem” által alkalmanként kibérelt kis lakás tulajdonosával már olyan jóba lettem, hogy elkérhettem tőle a kulcsot. Bedobtam Petinek, hogy találkozzunk ott, ekkor meg ekkor. Felrobbant az örömtől és izgalomtól, én pedig meg tudtam volna zabálni!

Aztán elkezdődött a kapcsolatunk, ami majdnem fél évig tartott. Én voltam az öreg róka, ő a fiatal és tanulni vágyó kis bika, akit per pillanat semmi más nem érdekel a szexen kívül. Imádtam ezt a szerepet! Odaadóan vezettem bele egyre újabb dolgokba, és ő hatalmas lelkesedéssel és imádattal vetette bele magát ebbe.

Csodálatos éjszakák voltak. Beszélgetni is jókat tudtunk, és sokat vihogtunk. 20 évesnek éreztem magam.

A hónapok múlásával sejtettem, hogy nem lesz jó vége. Elkezdtem erősebben kötődni hozzá. Azon gondolkoztam, hogy mit csinál a szabad idejében, udvarol-e lányoknak, van-e valakije, mit érez irántam. Kezdtem rátelepedni, hiányoltam, ha egy-egy este nem cseteltünk. Akármennyire nem akartam, néha már szinte számon kértem. Kezdtem SOK lenni. Pedig az eszem tudta, hogy ordító baromságot csinálok, de alig tudtam visszafogni magam.

Még időben, nagyobb veszekedés nélkül vetettünk ennek véget. Erős voltam, és azóta is büszke vagyok magamra, hogy nem zuhantam bele jobban. Még utána sokáig, 5-6 évig tartottuk a kapcsolatot a neten. Írtunk születésnapra, névnapra, vagy csak úgy… Sokszor szeretett volna „még utoljára” lefeküdni velem, de én erős MILF maradtam.

Biztos vagyok benne, hogy ő is többet érzett irántam, már csak az ilyen kezdetű mondatokból is: „ha idősebb lennék…”

2009-ben egy kora őszi meleg délutánon a szokásos játszótéri összejövetel volt a csajokkal. A gyerekek játszottak, mi fél szemmel őket figyeltük, miközben megosztottuk egymással a dolgainkat. Ibolya is kint volt velünk. Aki nem ismerte, nem is gondolta volna, hogy rákkal küzd, abból is a rosszabbik fajtával. Úgy nevettünk, úgy dumáltunk, mint ha minden a legnagyobb rendben volna, és a betegségeket hírből sem ismernénk. Nem volt tabu az állapota, rendszeresen kérdeztük, és ő elmesélte, hogy éppen mi történik a kezelésekkel, és hogy van. Fáradtságra panaszkodott néha. De ezek után másra terelődött a szó. Munka, gyerekek, pasik, közéleti dolgok. Mi azért láttuk a testén a változásokat, és azt is, hogy a szemében megtört a régi fény.

Hűvösödött a délután. Kijött Cila is, hozott a feleségének egy pokrócot. Imádták a gyerekek, hamarosan körülvették, és kérlelni kezdték: Cila bácsi, focizol velünk? Vagy frizbizünk?

Többször beálltunk mi, anyukák is játszani, most is így történt. Rugdostuk a labdát, dobáltuk a frizbit, nagyon jókat játszottunk és nevettünk. Cila nagyon vicces ember, állandóan megnevettette a gyerekeket, meg persze minket is. Nagyon jó apa volt. Megértő, elfogadó, szeretettel teli és türelmes. A nagyobbik, kamasz fiukkal voltak nekik is gondjaik, mint a legtöbb kamasszal, de róla elképzelhetetlen volt, hogy bármikor is levenné a fiáról a kezét. Nem is tette soha. Régebben többször töprengtem rajta, hogy mennyire másként alakulhatott volna a mi életünk, ha az én férjem is ilyen lett volna. De aztán arra jutottam, hogy ez a sajnálkozással vegyes irigység nem valami nemes érzés, és nem vezet sehova.

A játék végén visszaültünk a padokra, és rám terelődött a szó:

– Mi van veled, csajszi, kiheverted már a kiskölyköt?

– Próbálom. Csak olyan tehetetlenség lett úrrá rajtam. Már úgy érzem, kapcsolatot szeretnék, nem felszínes dolgokat. De hogy? Hol? Fogalmam sincs, hol lehetne nekem ismerkedni… normális pasit találni.

– El kéne járnod szórakozóhelyekre – mondta Angéla.

– Ne már! Kivel? Jöttök velem, kedves kisgyerekes családanyák?

– Persze, jóhogy! – röhögés.

– De most tényleg! Menjek el egy bárba, üljek fel a bárpulthoz csábos ruhában, és flörtölgessek?

– Nincs is bár a városban.

– Szóval… megette a fene… Majd szembejön valaki.

– Van egy öreglegény ismerősünk – vigyorgott Marika.

– Na ne! Csak keríteni ne kezdjetek, mint a béna amerikai filmekben!

Elpoénkodtunk egy darabig, mire Angéla – ő a legvagányabb – megkérdezte:

– Miért nem regisztrálsz egy társkeresőre?

– Nem tudom – húztam el a számat –, az olyan ciki… meg annyi hülye van, nem?

– És? Ha meg sem próbálod, nem tudod meg. A hülyékkel ne foglalkozz! Szerintem nem ciki.

– Oké, majd meglátom.

Kis ideig vacilláltam rajta, aztán regisztráltam. Nem apróztam el, egyszerre három portálra is. Mi bajom lehet?

A netes társkeresés, „jöttek-mentek”

Nem vártam csodát a dologtól, nagyon szkeptikusan álltam hozzá. Aztán ami történt, az javarészt hatalmas csalódás, kismértékben pozitív meglepetés volt. A pozitív része az, hogy pörögtek az események, elég sok férfi érdeklődését felkeltettem, pedig a profilom és a fényképem nem volt provokáló.

Borzasztó sok férfi volt fent ezeken a randioldalakon. Belebotlottam ismerősökbe is, és bizony elég sok nős volt közöttük. Durva… Ezt a dolgot én nem is értem. Ha életük párja nincs is fent, ami valószínű, nem féltek attól, hogy valaki előbb-utóbb észreveszi és lebuktatja őket?

Szóval a keresgélés eredménye lesújtó volt. Ritka kivételtől eltekintve a férfiak vagy:

nem raktak fel fényképet,

valami félisten kinézetű celeb fényképe mögé bújtak,