Don Winslow

Álmok városa

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a HarperCollins Publishers-szel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with HarperCollins Publishers. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Samburu, Inc., 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A mű eredeti címe: City of Dreams

(HarperCollins Publishers/William Morrow, New York)

Magyarra fordította: Kovács Anna

Vergilius-idézetek: Lakatos István

Nyomtatásban megjelent: Vinton Kiadó, 2023

Átdolgozott kiadás

- Borító: Barczag Andrea

- Kép: Shutterstock

- A szerző fotója: A. Anderson

ISBN 978-963-540-408-7

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A tanároknak.

Nélkületek ezek a könyvek soha nem íródtak volna meg.

És nem is olvasnák őket.

Harcokat énekelek s egy hőst, akit…

űzött végzete…

Vergilius: Aeneis – első ének

álmok városa

PROLÓGUS

Virradat

Anza-Borrego-sivatag, Kalifornia
1992

…ezalatt kelt már fel a Hajnali Csillag,
S hozta a nappalt…

Vergilius: Aeneis – második ének

Dannynek meg kellett volna ölnie mindegyiket.

Most már tudja.

Akkor is tudnia kellett volna – ha lenyúlsz emberektől negyvenmilliónyi készpénzt egy fegyveres rablásban, nem kéne életben hagynod őket, hogy aztán utánad jöjjenek.

El kell venned a pénzüket és az életüket.

De az nem Danny Ryan.

Mindig is ez volt a baja – még hisz Istenben. A mennyben, a pokolban meg az összes vallási szarságban. Meghúzta pár fickóra a ravaszt, de az mindig vagy-én-vagy-ők helyzet volt.

A rablás nem. Danny mindegyiküket összekötöztette, feküdtek a padlón vagy a földön tehetetlenül, az emberei pedig golyót akartak ereszteni a fejükbe.

Kivégzésszerűen, ahogy mondani szokták.

– Ők ezt csinálnák velünk – mondta neki Kevin Coombs.

Igen, ők ezt, gondolta Danny.

„Popeye” Abbarca hírhedt volt arról, hogy nemcsak azokat ölte meg, akik átverték, hanem az egész családjukat is. Popeye főembere meg is mondta ezt Dannynek. Felnézett a földről, mosolygott, és így szólt:

– Te meg az egész családod. Muerte. És nem gyorsan.

A pénzért jöttünk, nem mészárolni, gondolta Danny. Dollártízmilliók készpénzben, hogy új életet kezdjünk, és nem azért, hogy tovább éljük a régit.

A gyilkolást meg kellett állítani.

Ezért elvette a pénzüket, és meghagyta az életüket.

Most már tudja, hogy hiba volt.

Térdel, a fejéhez fegyvert tartanak. A többiek – csuklónál-bokánál összekötözve, póznákra feszítve – könyörgő, rémült szemmel néznek le rá.

A sivatagi levegő hajnalban hideg, Danny didereg, ahogy térdel a homokban, miközben jön fel a nap, a hold pedig halványuló emlék. Álom. Talán az egész élet az, gondolja Danny: álom.

Vagy rémálom.

Mert még az álmokban is megfizetsz a bűneidért, gondolja Danny.

Fanyar szag hatol át a csípős, friss levegőn.

Benzin.

Aztán Danny azt hallja:

– Végignézed, ahogy élve elégetjük őket. Aztán te jössz.

Szóval így halok meg, gondolja.

Az álom elenyészik.

A hosszú éjszakának vége.

Felvirrad a nappal.

ELSŐ RÉSZ

Puszta vidéken

Rhode Island
1988. december

…azonnal

Keljünk útra, minél messzebbre a puszta vidéken…

Vergilius: Aeneis – harmadik ének

1

Kevéssel hajnal után távoznak.

Hideg északkeleti szél (van másmilyen is? – gondolja Danny) fúj az óceán felől, mintha megadná nekik az utolsó lökést. Ő meg a családja – vagy ami megmaradt belőle –, és mögötte a kocsikban az emberei széthúzódnak, hogy ne látsszanak menekültek konvojának, pedig azok.

Danny örege, Marty énekel…

Isten veled, Prince’s Landing Stage,

Mersey folyó, isten veled,

Én Kaliforniába megyek…

Danny Ryan nem tudja, hová mennek, csak azt, hogy gyorsan el kell pucolniuk Rhode Islandből.

Nem az fáj, hogy elhagyom Liverpoolt,

Hanem ha rád gondolok, kedvesem…

Nem Liverpoolt hagyják el, hanem a rohadt Providence-t. Sok mérföld távolságot kell tartaniuk a Moretti bűnözőcsaládtól, a városi zsaruktól, az állami rendőröktől, a szövetségiektől… nagyjából mindenkitől.

Ez van, ha elveszítesz egy háborút.

Danny mégsem bánkódik.

Bár a felesége, Terry csak néhány órája halt meg – a rák úgy vitte el, mint egy lassan mozgó, de kérlelhetetlen vihar –, Dannynek nincs ideje a szívfájdalomra egy tizennyolc hónapos alvó gyerekkel a hátsó ülésen.

…Hanem ha rád gondolok, kedvesem…

Lesz majd mise, gondolja Danny, lesz temetés és virrasztás, de én nem leszek ott egyiken sem. Ha a zsaruk vagy a szövetségiek nem kapnának el, a Morettik igen, és akkor Ian árva lenne.

A kisfiú átalussza a nagyapja kornyikálását. Nem t’om, gondolja Danny, lehet, hogy ez a régi ír dal altató.

Danny nem siet felébreszteni a gyereket.

Hogy fogom megmondani neki, hogy többé nem látja a mamit, hogy „ő már Istennel van”?

Már ha hiszel ebben a dologban.

Danny többé nem biztos benne.

Ha van Isten, gondolja, akkor kegyetlen, bosszúálló pöcs, aki a feleségemmel és a fiammal fizettetett azért, amit én csináltam. Azt hittem, Jézus halt meg a bűneim miatt, legalábbis az apácák ezt mondták.

Talán a bűneim egyszerűen kimerítették Krisztus hitelkártyáját.

Raboltál, gondolja Danny, embereket vertél meg. Megöltél három embert. Az utolsót alig egy órája hagytad ott holtan egy fagyos strandon. Bár először ő próbált megölni téged. Igen, mondogasd ezt magadnak. A fickó attól még halott. Attól még te ölted meg. Sok mindenről kell számot adnod.

Drogdíler vagy, tíz kiló heroint akartál teríteni az utcán.

Danny azt kívánja, bár sose nyúlt volna ahhoz a szarhoz.

Pedig tudtam, gondolja most vezetés közben. Felhozhatod az összes kifogást magadnak, amit csak akarsz – a túlélésért tetted, a gyerekedért, egy jobb életért, valahogy jóváteszed majd később –, de akkor is megtetted.

Danny tudta, hogy ez baromi rossz, hogy rászabadítja a gonoszt és a szenvedést a világra, ahol már mindkettőből amúgy is túl sok van. Megtette akkor is, amikor végignézte, ahogy a felesége meghal rákban, miközben egy csőből ugyanaz a szar csöpögött a karjába.

A pénz, amit szerezni akart, véres pénz volt.

Ezért percekkel azelőtt, hogy megölte a korrupt zsarut, Danny Ryan az óceánba hajított kétmillió dollár értékű heroint.

A háború egy nő miatt kezdődött.

Legalábbis a legtöbb ember így mondja. Pamet okolják.

Danny ott volt azon a napon, amikor a nő úgy sétált ki a vízből a strandra, mint egy istennő. Senki sem tudta, hogy ez a fehér angolszász protestáns jégkirálynő Paulie Moretti barátnője, senki sem tudta, hogy Paulie igazán szereti.

Ha Liam Murphy tudta is, nem érdekelte.

Liam sosem törődött semmivel, csak magával. Azt gondolta, ez egy gyönyörű nő, ő pedig egy szép férfi, így összetartoznak. Úgy kezelte a nőt, mint egy trófeát, amit csak azért nyert, mert ő olyan, amilyen.

És Pam?

Danny sosem értette, mit látott Liamben, vagy miért maradt vele olyan sokáig. Mindig is kedvelte Pamet: okos volt, vicces, és úgy tűnt, törődik másokkal.

Paulie nem tudta túltenni magát a dolgon – elveszíti Pamet, és felszarvazza egy ír nőbűvölő.

A helyzet az volt, hogy korábban az írek és az olaszok barátok voltak. Generációkon át szövetségesek. Danny apja, Marty – aki most szerencsére szundított, és éneklés helyett horkolt – volt az egyik, aki ezt létrehozta. Az íreké voltak a dokkok, az olaszoké a szerencsejáték, a szakszervezeteken pedig megosztoztak. Együtt irányították New Englandet. Mind ugyanazon a strandpartin voltak, amikor Liam ráindult Pamre.

Negyvenévnyi barátság foszlott szét egyetlen este alatt.

Az olaszok félig agyonverték Liamet.

Pam bement a kórházba, és Liammel távozott.

Megindult a háború.

Persze legtöbben Pamet okolták, gondolja Danny, de Peter Moretti már évek óta rá akart mozdulni a dokkokra, és az öccse szégyenét használta ürügynek.

Most már mindegy, gondolja Danny.

Akármi indította is el a háborút, vége.

Vesztettünk.

És nem csak a dokkok, a szakszervezetek lettek oda.

Személyes veszteségeket is elszenvedtünk.

Danny nem volt Murphy, ő csak beházasodott a családba, amely uralkodott az ír maffia felett. Még így is inkább csak katona lett belőle. John Murphy és két fia, Pat és Liam irányították a dolgokat.

John most egy szövetségi börtönben várja a heroinvádakat, amelyek miatt majd egy életre elzárják.

Liam halott: az a rendőr lőtte le, akit Danny megölt.

Patet pedig, Danny legjobb barátját – sógorát, de inkább testvérét – megölték. Áthajtott rajta egy autó, testét utcákon át magával vonszolta, szinte a felismerhetetlenségig szétroncsolva.

Ez összetörte Danny szívét.

És Terri…

Őt nem a háborúban ölték meg, gondolja Danny. Legalábbis nem közvetlenül. De a rák Pat, szeretett bátyja meggyilkolása után jelentkezett, és Danny néha azon töpreng, ez okozta-e. Mintha a bánat nőtt volna ki a szívéből és terjedt volna szét a mellkasában.

Danny szerette őt.

Egy olyan világban, ahol a legtöbb pasas összevissza kefélt, szeretői voltak, vagyis gumarjai, Danny sohasem lépett félre. Olyan hűséges volt, mint egy golden retriever, Terri még ugratta is emiatt, de elvárta, hogy így legyen.

Ő és Danny ott voltak azon a napon, amikor Pam felbukkant: együtt hevertek a strandon, amikor Pam kijött a vízből, s a bőre csillogott a napfénytől és a sótól. Terri látta, hogy megbámulja, erősen oldalba bökte, aztán visszamentek a házikójukba, és hatalmasat szeretkeztek.

Köztük mindig jó volt a szex – ír katolikusok lévén jó sokáig halogatták, és Terri Pat húga volt. Danny sohasem érezte szükségét, hogy a házasságán kívül keresgéljen, még Terri betegségének idején sem.

Főleg akkor nem.

Mielőtt belecsúszott a morfium okozta végső kómába, ezek voltak az utolsó szavai Dannyhez:

– Vigyázz a fiunkra.

– Vigyázni fogok.

– Ígérd meg.

– Megígérem – felelte Danny. – Esküszöm.

Miközben Danny áthajt New Havenen a 95-ös úton, észreveszi, hogy a házakat óriási koszorúk díszítik. Az ablakokban pirosak és zöldek a fények. Egy irodaközpontból hatalmas karácsonyfa mered fel.

Karácsony, gondolja Danny.

Boldog, rohadék karácsony.

Teljesen megfeledkezett róla, elfelejtette Liam beteges, béna heroinos viccét, hogy fehér karácsonyról álmodik. Kábé egy hét múlva, nem? – gondolja Danny. De mit számít? Ian túl kicsi, hogy tudja vagy érdekelje. Talán majd jövőre… ha van olyan, hogy „jövőre”.

Hát akkor csináljuk most, gondolja.

Nincs értelme halogatni, később se lesz jobb.

Bridgeportnál lehajt az autópályáról, kelet felé halad egy utcán, amíg az levezeti az óceánhoz. Vagy a Long Island Soundhoz, mindegy. Bekanyarodik egy kis strand melletti kavicsos parkolóba.

Néhány percen belül a többiek is megjelennek mögötte.

Danny kiszáll az autóból. Nyaka körül felhajtja tengerészkabátja gallérját, de jólesik a csípős téli levegő.

Jimmy Mac letekeri az ablakot. Jimmy már az istenverte óvoda óta a barátja, évről évre kicsit vaskosabb, olyan a teste, mint egy mosodai zsák, de ő a legjobb sofőr a szakmában.

– Mi van? Mért húzódtál le? – kérdezi.

Essél túl rajta, gondolja Danny. Csak mondd meg, röviden és egyenesen.

– Kidobtam a heroint, Jimmy.

Jimmy döbbenete tisztán látszik szelíd, barátságos arcán.

– Mi a fasz, Danny?! Az a mi cuccunk volt! Az életünket kockáztattuk azért a drogért!

Nem kellett volna, gondolja Danny.

Mert átverés volt.

Kezdettől fogva.

A Morettik Frankie Vecchio nevű kapitánya jött el hozzájuk a közmondásos visszautasíthatatlan ajánlattal. Ő felelt egy negyvenkilós heroinszállítmányért, amit Peter Moretti vett a mexikóiaktól a nagy profit reményében. Frankie azt gondolta, a Morettik ki akarják nyírni, ezért eljött megkérni Dannyt, hogy nyúlják le a szállítmányt.

Danny ebben lehetőséget látott, hogy tönkretegyék a Morettiket, és befejezzék a háborút.

Ezért mentem bele, gondolja most.

Lenyúlták a negyven kilót; könnyű volt.

Kurvára túl könnyű, ez volt a gond.

Egy Phillip Jardine nevű szövetségi ügynök összeállt az olaszokkal. Az egész terv arról szólt, hogy a Murphyk megfújják a szállítmányt, aztán lekapcsolják őket, a heroin nagy része pedig visszajut a Morettikhez.

Csapda volt az egész, hogy végezzenek az írekkel.

És működött.

Beleestünk, gondolja Danny, mindenestül, habozás nélkül.

A Murphyket bekasztlizták, a Morettik pedig megkapták a drogot.

Kivéve a tíz kilót, amit Danny elrejtett.

Az volt a biztonsági hálójuk, a menekülőpénz, a tőke, amivel eltűnhetnek a térképről, amíg lenyugszanak a kedélyek.

Leszámítva, hogy Danny átadta az óceánnak, a tengeristennek.

Jimmy csak bámul rá.

Most Ned Egan sétál oda. Már régóta Marty testőre, az ötvenes éveiben jár. Olyan a felépítése, akár egy tűzcsapé, de jóval keményebb. Ned Egant nem basztatod, még csak nem is viccelsz azzal, hogy basztatnád, mert Ned Egan több fazont ölt meg, mint a koleszterin.

Marty az autóban marad, mert nem akar kimenni a hidegbe. Régen ha kimondtad a Marty Ryan nevet, felnőtt férfiak hugyoztak a nadrágjukba, de az már tényleg régen volt. Mostanra öregember lett, többször részeg, mint józan, és félig vak a szürke hályogtól.

Két másik fickó is odajön.

Sean South akkor se lehetne írebb kinézetű, ha pipát dugnál a szájába, és zöld koboldruhát húznál rá. Sean az élénkvörös hajával, szeplőivel és rendezett külsejével körülbelül olyan veszélyesnek látszik, mint egy újszülött kismacska, de csak adj rá okot, arcon lő, és aztán elballag egy hamburgerre meg sörre.

Kevin Coombs annak a fekete bőrdzsekinek a zsebébe dugja a kezét, amit azóta visel, mióta Danny először találkozott vele. Hosszú, ápolatlan haja a válláig ér, háromnapos a borostája, úgy néz ki, mint egy tipikus keleti parti punk. Ehhez add hozzá a piálást, és előtted áll a teljes ír-katolikus-alkoholista klisé. De ha valami kemény munkát kell elvégezni, Kevin az embered.

Kevint és Seant együtt úgy ismerik, „a Ministránsfiúk”. Szeretik azt mondogatni, hogy ők az „utolsó áldozást” intézik.

– Mit csinálunk itt, főnök? – kérdezi Sean.

– Kidobtam a heroint – mondja Danny.

Kevin pislog. Nem hiszi el. Aztán az arca dühös vicsorgásba torzul.

– Te most ugye kurvára viccelsz velem?

– Vigyázz a szádra – mondja Ned. – A főnökkel beszélsz.

– Az több millió dollár volt – mondja Kevin.

Danny érzi a piát a leheletén.

– Ha egyáltalán teríteni tudtuk volna – mondja Danny. – Még azt se tudtam, kihez menjek vele.

– Liam tudta – mondja Kevin.

– Liam halott – feleli Danny. – Az a szar nem hozott nekünk mást, csak bajt. Valószínűleg büntetőeljárás van ellenünk, és üldöznek, nem szólva a Morettikről.

– Ezért volt szükségünk a pénzre, Danny – válaszolja Sean.

Jimmy azt mondja:

– Mind utánunk fognak jönni. Az olaszok, a szövetségiek…

– Tudom – mondja Danny. De Jardine nem, gondolja. Másik szövetségiek talán, de az az egy nem. Ezt nem mondja a többieknek; nincs értelme terhelő információt adni nekik, az ő védelmükben és a sajátjában. – De a heroin bizonyíték volt. Megszabadultam tőle.

– Nem hiszem el, hogy ezt tetted velünk – mondja Kevin.

Danny látja, hogy Kevin keze kicsit feljebb mozdul a dzsekije zsebében, és tudja, hogy a kezében van a pisztoly.

Ha Kevin úgy gondolja, hogy megteheti, meg is fogja.

Sean is.

Ők egy pár, a Ministránsfiúk.

De Danny nem nyúl a pisztolyáért. Nem kell. Ned Egan már elővette az övét.

Kevin fejére céloz.

– Kevin – mondja Danny –, ne kényszeríts, hogy bedobjalak az óceánba a drog után. Mert megteszem.

Pengeélen táncol.

Ebből bármi lehet.

Aztán Kevin felnevet. Felveti a fejét, és hahotázik.

– Két milkát a vízbe dobni?! A szövetségiek üldöznek minket?! Az olaszok?! Az egész kurva világ?! Ez aztán a pokoli pech! Imádom! Veled vagyok, ember! Danny Ryan csapatával vagyok! A bölcsőtől a kurva sírig!

Ned leereszti a pisztolyát.

Egy kicsit.

Danny ellazul. Egy kicsit. A Ministránsfiúkban az a jó, hogy őrültek. A Ministránsfiúkban az a rossz, hogy őrültek.

– Oké, nem kell itt a fesztivál – mondja Danny. – Szóródjunk szét. Majd Bernie-n keresztül kapcsolatban maradunk.

Bernie Hughes, a szervezet öreg könyvelője fent New Hampshire-ben rejtőzködik, biztonságban van… legalábbis pillanatnyilag… a szövetségiektől és a Morettiktől.

– Ahogy akarod, főnök – feleli Sean.

Kevin bólint.

Mind visszaszállnak a kocsijukba, és elindulnak.

Menekültek vagyunk, gondolja Danny, miközben vezet.

Kibaszott menekültek.

Szökevények.

Száműzöttek.

2

Peter Moretti baromi nagy pánikban van.

Chris Palumbót várja.

Peter az American Vending Machines irodájában ül a providence-i Atwell Avenue-n, a jobb lába dobog, mint a száguldó nyúlé. Az iroda irgalmatlanul fel van cicomázva, mert az öccse, Paulie ünnepek idején megőrül, és mert azt várták, hogy ez nagyon jó karácsony lesz – a heroinpénz bejön, az írek pedig mennek. Koszorúk meg ilyen kacatok lógnak füzérben a falakon, és egy nagy ezüst műfa áll a sarokban, alatta becsomagolt ajándékok, készen az éves partira.

Talán vissza kéne vennem az ajándékokból, gondolja Peter, mert ha Palumbo nem kerül elő, mind sóherek leszünk. Az utolsó dolog, amit a consiglieréjéről, Chrisről hallott, hogy elindult a partra visszaszerezni a tíz kiló hernyót, amit Danny Ryan dugott el egy titkos házban. Ez három órája volt, és Rhode Islandben nincs olyan hely, ahova három órába telik eljutni és visszajönni.

Chris nem jött vissza, nem telefonált.

Így tíz kiló hernyó vált köddé vele együtt.

Miután szétteríted, mint Godzilla Bambit, tíz kiló heroin utcai értéke több mint kétmillió dollár.

Peternek kell az a pénz.

Mert tartozik azzal a pénzzel.

Bizonyos értelemben.

Peter vett negyven kiló herkát a mexikóiaktól, kilóját százezerért, mert veszettül be akart szállni a drogbizniszbe. Az olyan fickók, mint New Yorkban Gotti, két marokkal szedték ki a pénzt a narkóból, és Peter részesülni akart a pénzesőből.

De Peternek sehogy sem volt négymilliója készpénzben, ezért ő meg az öccse bepróbálkoztak a New England-i maffiózók felénél, hogy nagylelkűen megosztják velük a befektetési lehetőséget. Néhány fickó azért szállt be, mert tetszett nekik a lehetőség, mások azért, mert féltek nemet mondani a főnöknek, de bármi is volt az ok, sok embernek volt részesedése a szállítmányban.

Príma lett volna, de aztán Peter hagyta, hogy Chris Palumbo rábeszélje egy nagyon rizikós dologra.

– Elküldjük Frankie V.-t az írekhez – mondta Chris –, és majd úgy tesz, mintha elpártolna tőlünk. Tippet ad nekik a heroinszállítmányról, és ráveszi Danny Ryant, hogy lopja el.

– Mi a fasz, Chris? – kérdezte Peter, mert mi a fasz az az ötlet, hogy ellopatod a saját narkódat, főleg egy olyan bandával, amelyikkel háborúban állsz. Jézusom, Chris is be van szívva?

Chris elmagyarázta, hogy Phillip Jardine, a szövetségi az ő embere. Az írek elviszik a heroint, Jardine pedig lecsap rájuk, ezzel gyakorlatilag véget vet a hosszú háborúnak a Moretti család és az írek között.

– Négy milka túl húzós árcédula – mondta Peter.

– Ez a legszebb része – mondta Chris.

Elmagyarázta, hogy Jardine megtartja a heroin egy részét, hogy törvényes legyen a dolog, de az áru nagyobb része egyenesen visszakerül hozzájuk. Kell adniuk egy kis kóstolót Jardine-nak, de mire felütik a drogot, az utcai értéke több mint elég lesz a veszteség pótlására.

– Mindenki jól jár – mondta Chris.

Peter belement.

Igen, és minden a terv szerint zajlott.

Hivatalosan Jardine megszerzett tizenkét kiló heroint az írektől egy erősen reklámozott rajtaütésben. John Murphyt, az ír főnököt lekapcsolták harminctól életfogytigot érő szövetségi vádakkal.

Jó.

A fia, Liam meghalt.

Még jobb.

Oké, huszonnyolc kiló egy kibaszott vagyon, és mindenki ki van fizetve.

Hacsak…

Chris Palumbónak és Jardine-nak kellett lekapcsolni Dannyt, és elhozni az ő tíz kilóját.

Rendben.

Igen ám, de…

Azóta senki nem hallott egyikükről sem. És feltehetően Jardine-nál van a másik tizennyolc kiló.

Peter számol.

Negyven kiló drog volt.

Liamnél három kiló volt, amikor Jardine elkapta.

Jardine hivatalosan lefoglalt tizenkettőt.

Danny Ryannél volt másik tíz.

Frankie Vecchio elvett ötöt.

Akkor marad tíz kiló.

Peter nem túlzottan aggódik emiatt. Jardine tizenkettőt jelentett be, hogy kielégítse a kormányzatot, a másik tízet pedig nem jelentette. Valószínűleg adott egy kis kóstolót a rajtaütésen részt vevő néhány zsarunak, és a többivel elő fog kerülni.

Már ha egyáltalán előkerül.

Ryan is felszívódott. Elment a kórházból, ahol a felesége haldoklott, valahogy kikerülte Peter embereit, és őt sem látta azóta senki.

Billy Battaglia jön be az ajtón.

Feldúltnak látszik.

– Mi az? – kérdezi Peter.

– Én meg pár másik srác elmentünk Chrisszel elhozni a narkót Ryantől – mondja Billy. – Chris bemegy, tíz perccel később kijön… a cucc nélkül… és azt mondja, menjünk haza.

– Hogy mi a fasz? – Peter úgy érzi, a szíve kiugrik a mellkasából.

– Ryan lövészeket állított Chris házához – mondja Billy. – Azt mondta, kinyíratja Chris egész családját, ha nem táncol vissza.

– Miért nincs itt Chris, hogy ezt elmondja nekem?

– Nem jött vissza?

– Gondolod, hogy neked kéne elmondanod, ha már visszajött volna? – kérdezi Peter. – Hol van most?

– Nem t’om. Csak elhajtott.

Csöng a telefon, Peter felugrik.

Paulie az.

– Most hívott egy gileadi zsaru. Találtak egy hullát a strandon.

Peter úgy érzi, mindjárt elhányja magát. Ryan az? Chris?

– Jardine az – mondja Paulie. – Kettő a mellkasába. A pisztolya a kezében volt, egy töltény kilőve.

– Chrisről mit lehet tudni?

– Semmit.

Peter leteszi.

A hír Jardine-ról lesújtó. A szövetséginek kellett volna elhozni hozzájuk a maradék heroint. És miért ment el Chris? Picsába, lehet, hogy kifőztek valamit Ryannel? A vörös hajú digó Chris háromszorosan átvert mindenkit? Jellemző lenne rá.

Kibaszott boldog egy karácsony, gondolja Peter.

Megnyertük a háborút, de elvesztettük a pénzünket.

Az összeset… Az évekig tartó harc, a gyilkolászás, a temetések – mindez miért?

A semmiért.

Hacsak meg nem találjuk Danny Ryant.

Danny nem úgy tervezi, hogy megtalálják.

Éjszaka vezet, egész éjszaka. Reggel betér egy motelbe, és a nap nagy részét átalussza, vagy annyit, amennyit Ian enged. Ő meg Jimmy szinte mindennap lopnak két autót és rendszámtáblát, elváltoztatják, sarat kennek rá. Mennek velük pár száz kilométert, aztán leszerelik őket.

Újra meg újra.

Pokoli stresszes, hogy állandóan figyelni kell a visszapillantó tükröt, visszatartani a lélegzetet, ahányszor elhajt mellettük egy rendőrautó az autópályán, imádkozni, nehogy azt lássák, hogy a rendőrautó kilő és utánuk jön.

A benzinkutaknál is feszült a helyzet – lát-e valamit a kutas szemében, egy apró villanást, félelmet?

Városszéli moteleket választ, olyan helyeket, ahol nem kérdeznek sokat, nem látnak semmit, és még kevesebbre emlékeznek.

Az benne a vicces, hogy Danny mindig erre az utazásra vágyott. Soha nem járt New Englanden kívül, és arról álmodott, hogy átszeli az országot Terrivel és Iannel, új dolgokat lát, új dolgokat tapasztal.

De mindezt nappal, mint egy normális ember.

Nem pedig éjszaka, menekülve, mint valami űzött állat.

Az utazásban mégis megvan a romantika.

Danny érzi az izgalmat, látva az autópálya-lehajtók tábláit az új nevekkel – Baltimore, Washington D. C., Lynchburg, Bristol –, miközben az út gördül tovább a kerekek alatt, változnak a rádióállomások, nő a távolság.

Ez itt a kurva amerikai álom, gondolja vezetés közben. Hosszú utazás, vándorlás nyugat felé. A konvojuk, mely kilométerekre nyúlik, telefonfülkéknél áll meg, és ilyenkor egyeztet Bernie-vel. Néhány naponta találkoznak egy olcsó motelben – egységben az erő, ha esetleg felbukkannának az olasz gengszterek.

Nem könnyű egy kisgyerek szükségleteivel és egy öregember húgyhólyagjával. Túl sok megálló, mindegyik kockázatot jelent. Marty néha Jimmy Mackel utazik, de legtöbbször Dannyvel, hörpintget egy üvegből, énekel, vagy csak jár a szája, régi háborús történeteket mesél Dannynek az ő idejéből, amit szabadlábon töltött San Diegóban – „Dago”, ahogy ő hívja –, a bárokról, a nőkről, a verekedésekről.

Danny olyan gyorsan hagyta ott Rhode Islandet, hogy nem igazán gondolkodott azon, hova megy, de most, hogy úton van, vannak üres órái, hogy megfontolja. Mindig is látni akarta Kaliforniát, Terrivel szokott beszélni az odaköltözésről, de Terri ezt mindig elhessegette mint ábrándot.

Most jó ötletnek tűnik. San Diegónál nehéz lenne nagyobb távolságot iktatni maga és Rhode Island közé, Marty pedig egy sárban dagonyázó disznónál is boldogabb lenne tőle, akkor miért ne?

De először oda kell érnem, gondolja Danny.

Hosszú az út.

Danny talál egy motelt az autópálya mellett, és telefonál.

A Morettikkel való háborúzás előtt Dannynek mindig is meglehetősen jó volt a kapcsolata Pasco Ferrivel. Ő és az öreg New England-i maffiafőnök együtt szoktak rákászni; Danny és Terri nyáron Pasco háza előtt szoktak kifeküdni a strandra.

És Pasco meg Marty időtlen idők óta ismerik egymást.

– Pasco, Danny Ryan vagyok.

– Hallottam Terriről – mondja Pasco. – Részvétem.

– Köszönöm.

Hosszú csend, aztán:

– Mit tehetek érted, Danny?

Dannynek feltűnik, hogy Pasco nem kérdi meg, hol van.

– Tudnom kell, hogy van-e valami bajod velem, Pasco.

– Peter Moretti szerint kéne hogy legyen.

Danny úgy érzi, kurvára nem kap levegőt.

– És?

– Nem vagyok túl boldog Peter miatt – mondja Pasco. – Beszállt a drogüzletbe, amit mondtam neki, hogy ne tegyen, és most bajban van. Elvesztette sok ember sok pénzét, és nem tudok mit mondani nekik.

Ez azt jelenti, gondolja Danny, hogy Peter óriási nyomás alatt van, nincs semmi, amivel Pasco levehetné róla a súlyt, és nem is különösebben akarja.

– Akkor én rendben vagyok nálad? – kérdezi Danny. – Mert azt akarom, hogy tudd, én nem vagyok benne ebben a dologban. Én csak találni akarok egy helyet, ahol megvethetem a lábam.

– Nem vagy benne ebben a dologban? – kérdezi Pasco. – Hogy lehetnél „nem benne” tíz kiló kakaóval a kocsid csomagtartójában? Ez bűn, becstelenség.

– Nincs nálam a narkó.

– Ne sérts meg.

– Ez az igazság, Pasco – mondja Danny.

Csend.

– A Morettik megnyerték a háborút – mondja Danny. – Megértem, elfogadom, csak élnem kell valahogy. De ha te kutatsz utánam, Pasco, halott ember vagyok.

– Hagyd abba a siránkozást – mondja Pasco. – Ez férfiatlan. A te problémáid Peterrel, azok a te problémáid Peterrel. Ami engem illet, szerintem Chris Palumbónál van az anyag.

– Köszönöm, Pasco.

– Apád kedvéért – mondja Pasco. – Nem miattad.

– Megértettem.

– Megvan az életed – mondja Pasco. – Újrakezdheted. Építs fel valamit a fiadnak. Ezt csinálja egy férfi.

Leteszi.

Danny röviden beszámol Martynak a beszélgetésről.

– Ez jó – mondja Marty. – Ha nem kell Pasco miatt aggódnunk, rendben leszünk.

Igen, talán, gondolja Danny.

De Peter Moretti nem fog leállni, megpróbál lenyomozni minket, és még nem ismerjük a vádakat sem.

Danny engedi, hogy Ian egy félóráig tévét nézzen, aztán ágyba dugja, és olvas neki egy mesét egy farmerról, Danny lényegében fejből fel tudja idézni, annyiszor olvasta már.

Ma este Ian gyorsan elalszik.

3

Ryan szemcsés képe tűnik fel egy vetítővásznon a bostoni FBI-iroda egyik tanácstermében.

Brent Harris nem örül, hogy ezen a megbeszélésen ül, éjszaka kellett a fagyos New Englandbe utaznia a napfényes San Diegóból. Ő még csak nem is FBI-os, ő DEA-s, a Délnyugati Nagy Intenzitású Kábítószerforgalmi Körzet Munkacsoportjának ügynöke. De a főnökei azt mondták neki, működjön együtt az Irodával, így Harris együttműködik.

Nézi a Danny Ryanről készült megfigyelési fotót, ennek az ügynökségek közötti baromságkáosznak az állítólagos célpontját. Ryan masszív száznyolcvanhárom centi, olyan vállakkal, amilyet egy korábbi dokkmunkástól elvár az ember, kócos barna hajjal, mélybarna szemekkel, amelyek mintha láttak volna pár olyan dolgot, amit bárcsak ne láttak volna. A fotó télen készült – Ryan egy régi tengerészkabátot visel felhajtott gallérral.

Egy kis fehér elektronikus nyíl megállapodik Ryan álla alatt, miközben Reggie Moneta, akit nemrég léptettek elő az FBI Szervezett Bűnözés Elleni Részlegének országos aligazgatójává, azt mondja:

– Azt akarom, hogy találják meg Ryant. Azt akarom, találják meg, és azt akarom, hogy hozzák be.

Moneta olyan jellegzetes kis szicíliai típusú nő, gondolja Harris. Talán százhatvanöt centi, rövid fekete haj, csak egy árnyalatnyi ezüsttel, sötétbarna szem; kiérdemelt hírnév övezi mint hajcsárt. A legutóbbi időkig Bostonon kívül dolgozott, ezért az ő személyes erőfeszítése is benne van ebben a szarban.

Bill Callahan, a New England-i vezető különleges ügynök tipikus bostoni ír – sápatag arc, rozsdássá fakuló vörös haj, véreres orr, nagy és robusztus, egy olyan ember arcával, aki sohasem látott olyan skót whiskyt vagy marhasültet, amit ne szeretett volna.

– Danny Ryan? Az egy ír seggfej volt, egy igavonó barom. Miért beszélünk róla?

Moneta azt mondja:

– Én, mondjuk, Phil Jardine meggyilkolása miatt.

Callahan azt feleli:

– Semmink sincs, ami Ryant Jardine ügynök meggyilkolásához kapcsolja.

Moneta Harrishez fordul:

– Brent?

Harris elrejti ingerültségét, amiért egész éjszaka repült – ráadásul turistaosztályon –, hogy rövid ismertetőt tartson arról, amit már amúgy is tudnak.

– Az Abbarca-szervezet, amit Tijuanából működtetnek, egy nagy heroinszállítmányt küldött Peter Morettinek Providence-be. Domingo Abbarca, más néven Popeye – mert elvesztette az egyik szemét, amikor lövöldözésbe került egy rivális drogkereskedővel – zűrös pasas, egy szadista pszichopata, aki tonnaszám küldi az USA-ba a füvet, kokót és heroint. Jardine ügynöknek volt egy Francis Vecchio nevű titkos informátora, aki értesítette a szállítmányról. De úgy tűnik, Vecchio szövetkezett Danny Ryannel és Liam Murphyvel a szállítmány elrablására. Mint tudják, tizenkét kiló heroint lefoglaltak egy rajtaütésben, amit Jardine vezetett a Murphyk tulajdonában álló Glocca Mora bárban. Azt pletykálják, hogy tíz kiló Ryannél volt, amikor elmenekült. Jardine ügynök holttestét a tengerparton találták meg Ryan apja házának közelében, olyan helyen, ahol Ryan köztudottan gyakran megfordult.

Moneta azt mondja:

– Feltételezhetjük, hogy Jardine odament letartóztatni Ryant, és megölték.

– Ez túl nagy ugrás, Reggie – mondja Callahan.

– Ahhoz elég, hogy behozzuk Ryant kihallgatásra – feleli Moneta.

– Még ha meg is találjuk, biztos, hogy akarjuk? – kérdezi Callahan. Előrehajol. – Mondjuk, mi van, ha, amit senki nem említett: Jardine sáros volt.

– Ezt nem tudjuk – mondja Moneta.

– Nem? – kérdezi Callahan. – Abból a heroinból három kilót a kocsija csomagtartójában találtak meg.

Moneta azt mondja:

– Lehet, hogy úton volt, hogy beszolgáltassa, amikor információt kapott Ryan hollétéről.

– És egyedül ment oda? – kérdezi Callahan. – Ugyan. Harris, hány kilót adott el Abbarca a Morettiknek?

– A forrásaink szerint negyvenet.

– Negyvenet – mondja Callahan. – Ebből tizenkettőt Jardine lefoglalt, marad huszonnyolc. Ebből lejön a három, amit Jardine csomagtartójában találtak, marad huszonöt. Vecchio leadta az öt kilóját, amikor belépett a programba. Ryan, mondjuk, elvitt tízet. Hol a többi tíz?

– Azt állítja, hogy Jardine vitte el? – kérdezi Moneta. – Egy különítménnyel ment be Murphyék klubjába: FBI, DEA, állami és helyi rendőrség. Tanúk voltak mindenütt.

– És ez lenne az első eset a történelemben – mondja Callahan –, hogy egy csapat zsaru megfújt valamennyi drogot, mielőtt a bizonyítékraktárba került volna. Én csak azt kérdezem, tényleg ki akarjuk ezt az egészet ásni közönségfogyasztásra? Ha ez a kutya le akar feküdni, én azt mondom, hagyjuk elaludni.

– Meggyilkoltak egy FBI-ügynököt – válaszolja Moneta. – Ezt nem hagyjuk elaludni. Ryan feleségének holnap van a temetése. Azt akarom, hogy figyeljék.

– Gondolja, hogy Ryan mutatkozni fog? – kérdezi Callahan.

– Nem – mondja Moneta –, de ha mégis, mi ott leszünk. És azt akarom, hogy kérdezzék ki a családot a hollétéről.

– Tehát azt kéri, hogy zaklassuk ezeket az embereket – mondja Callahan –, miközben gyászolják a lányukat.

– Én azt mondom, hogy végezzék a munkájukat – feleli Moneta.

Talán öt másodperce nincs a nő a teremben, amikor Callahan beleköp a levesbe.

– Nem tudom, maguk hogy vannak vele, de az én irodámnak már túl sok szar van a tányérján ahhoz, hogy mindent abbahagyjunk, és valami levitézlett ír féleszű után kajtassunk. El fogom játszani a műsort, megteszem a lépéseket. De nem robbantom szét a költségvetésemet vagy teszek bármit takarékra azért, hogy Reggie Moneta kéjes álmait kergessem.

Harris azt kérdezi:

– Miért van Moneta ilyen keményen ráizgulva Ryanre?

– Phil Jardine-nal kefélt.

– Nem semmi – mondja Harris.

– Egy olyan 95-ös út menti viszony. A nő Bostonban volt, a pasi Providence-ben. Amikor a nőt kinevezték Washingtonba, felpattantak a vonatra, és Wilmingtonban találkoztak.

– Wilmingtonban?

– Nagy erő a szerelem.

– Gondolja, hogy Ryan intézte el Jardine-t? – kérdezi Harris.

– Kit érdekel? – mondja Callahan. – Egy sáros ügynök? Várható volt.

– Azért felmerül a kérdés…

– Hogy Moneta benne volt-e a droglopásban a szeretőjével együtt? – mondja Callahan. – Nem hiszem, mert ha benne lett volna, nem üldözné Ryant. Gyakorlatilag aranyozott felhívást adtam át neki, hogy hagyja Ryant meglógni. Azóta ismerem Reggie Monetát, amikor még forgalmi rendőr volt. Ambiciózus, de becsületes.

Harris egyetlen feladattal a fejében hagyja ott a megbeszélést.

Megtalálni Danny Ryant, mielőtt Reggie Moneta talál rá.

Motel Little Rock mellett.

Kevin és Sean felszedett valami nőket. Vagy a nők szedték fel őket, ahogy vesszük. A Ministránsfiúk lenyomtak pár óra alvást, aztán átmentek az úton egy bárba, hogy felkutassanak némi sört meg valami muffot, és találtak mind a kettőt.

Linda, Kelli és Jo Anne törzsvendég volt a bárban, a fiúk rögtön látták, és azt is látták, hogy örülnek, hogy új pasikat látnak a „helyi balfácánok és kamionzsokék helyett”, akikhez hozzá voltak szokva. Ötvennyolc másodpercbe sem telt, és csatlakoztak a fiúkhoz, hogy biliárdozzanak egy kicsit, aztán egy bokszban néhány szíverősítő, és Linda felvetette egy „buli” ötletét.

– Van szobátok a motelben? – kérdezte.

Jó harmincas lehetett, sötétvörös haj, szép cicik lila selyemblúz alatt.

– Mind a kettőnknek van szobája – válaszolta Kevin.

– Bulizzunk – mondta Linda.

– Van egy kis létszámproblémánk, nem? – kérdezte Sean. – Ti hárman vagytok, mi ketten.

Linda megrázta a fejét.

– Kelli és én egy csapat vagyunk.

Kelli feszes kis szőke volt, úgy látszott, a húszas éveiben jár.

Sean elpirult.

– Én csak egy egyszerű ír katolikus srác vagyok…

Linda Kevinhez fordult. Végigfuttatta a kezét a combján, és megszorította a farkát.

– Te nem vagy egy kis ír katolikus srác, ugye? Tetszik az ötlet, úgy látom.

Igen, kiderült, hogy Kevinnek tetszik.

Elment a két csapattárssal, Sean pedig Jo Anne-t vitte a szobájába. Alacsony volt, fekete hajú és kissé molett, de Seannak tetszettek a nagy didkói, a telt ajka és az állandó, kicsit megvertkutya-szerű arckifejezése, így elégedett volt.

Kevin, hát ő bulizott.

Ami hirtelen ért véget, amikor benyúlt Linda bugyijába, és egy pöcsöt tapintott.

– Mi a fasz?

– Mi a gond? – kérdezte Linda.

– Te vagy a kibaszott gond – mondta Kevin. – Te egy kibaszott pasas vagy!

– Csak testileg – mondta Linda. – A szívemben nem.

– Ja, csak engem meg a tested érdekel – mondta Kevin. – Kurvára takarodj innen.

– Nem megyek, amíg ki nem fizetsz minket.

– Ki beszélt neked fizetésről?

– Azt hitted, ingyen van? – kérdezte Linda.

– Még nem is csináltunk semmit!

– Az időnk is ér valamit.

– Takarodjatok a picsába, mielőtt mind a kettőtökből kiverem a szart – mondta Kevin.

– Add oda a pénzemet, seggfej!

Sean átjött a szomszéd szobából, ő is hasonló felfedezést tett.

– Kev, ezek faszik!

– Egy lófaszt adom!

– A pénzemet akarom!

Danny hallja az ordítozást a szobájából. Ez rohadtul nem hiányzik nekik, a hangoskodás. A lépcsőpihenőre kilépve meglátja Kevint a szobája küszöbén, meztelen felsőtesttel, a farmerja derékban nyitva, egy nőt fog a csuklójánál. A nő visít rá, és az arcát kaparja a körmeivel, közben az alacsonyabbik, szőke nő Kevin lábszárát rugdossa.

Danny leszalad betonlépcsőn, át az udvaron, fel a lépcsőn Kevin ajtajához.

– Mi folyik itt? – kérdezi.

– Ez a szarházi nem akar fizetni – mondja Linda.

– Ez egy pasi – mondja Kevin.

– Fizess neki – mondja Danny.

Van valami a szemében, a hanghordozásában, ami azt üzeni Kevinnek, hogy vita nélkül tegye, amit mond. Kivesz néhány bankjegyet a tárcájából, és ledobja Linda elé.

– Csak fogd a pénzt, és húzz el – mondja neki Danny.

Linda felszedi a pénzt.

Kevin nem tudja annyiban hagyni.

– Torzszülött.

A kés Linda táskájából kerül elő, Kevin torka felé döf vele. Ő félrehajol, és hozzáteszi:

– Tökös nővér. Köcsög.

– Fogd be! – förmed rá Danny.

Linda rikácsolni kezd, Kelli becsatlakozik.

Jimmy tűnik fel az udvar felől.

– Fogd az öregemet meg Iant, és menjetek el – rendelkezik Danny. – Én majd ezekkel a bohócokkal megyek.

– Igen, tűnjetek innen a francba – sziszegi Linda. – És vidd magaddal a mocskos szájú fiúkádat is. A sóher pöcs. Műanyag villával, papírtányérból fog enni egész életében a lúzer.

Danny felemeli a kezét.

– Elmegyünk. Miért nem mentek ti is, mielőtt ideérnek a zsaruk?

Linda kézen fogja Kellit, és levezeti a lépcsőn. Jo Anne arcon csókolja Seant, és követi őket. Kevin visszamegy a szobájába.

Danny és Sean utánamegy.

– Jézusom – mondja Kevin –, ez a perverz a frászt hozta rám.

Danny megmarkolja a vállánál, és a falhoz vágja.

– Már van egy gyerekem, akiről gondoskodom, nem kell még egy. Ránk hozhattad volna a zsarukat.

– Sajnálom, Danny.

– Próbálok vigyázni a családomra – mondja Danny –, úgyhogy ne szarakodj. Szeretlek, Kevin, de ha megint veszélybe sodrod a családomat, hátulról kettőt beleeresztek a fejedbe. Megértetted?

– Igen, Danny.

Danny elengedi, és a két Ministránsfiút nézi.

– Használjátok az agyatokat. Kerüljétek a zűrös helyzeteket.

– Kerülni fogjuk, Danny – mondja Sean. – Megígérem.

– Szedjétek össze a cuccotokat.

Danny a motelirodába megy. Az éjszakás portás dühösen bámul rá. Danny kivesz egy százast a zsebéből – egy százast, amire neki van szüksége, az isten verje meg –, és a pultra csúsztatja.

– Elnézést a lármáért. Rendben vagyunk?

A portás elveszi a pénzt.

– Rendben.

– Tudnom kell az igazat, barátom. Kihívta a zsarukat?

– Nem.

– Legyen jó napja.

Tíz perccel később, mint oly sokan mások előtte, Danny begyűjti, ami a családjából maradt, és nyugatnak indul.

Oklahoma City, Amarillo, Tucumcari…

Albuquerque, Grants, Gallup…

Winslow, Flagstaff, Phoenix…

Az amerikai országút.

4

Húga sírjánál állva Cassandra Murphy didereg a kabátja alatt. Hópelyhek hullanak s aztán elolvadnak borostyánszínű haján, amely túllóg a feltűrt galléron.

Két nap alatt két temetés, gondolja. Ritkaság, még a Murphy családban is.

Tegnap helyezték sírba a bátyját. A szép, romlott, önző Liamet, minden baj okozóját. A rendőrség azt mondta, öngyilkosság volt, egy golyó a fejbe, de Cassie nem hiszi el – Liam túlságosan szerelmes volt magába ahhoz, hogy kedvenc személyében bármilyen kárt tegyen.

Hanem az, hogy az esetet öngyilkosságnak nyilvánították, problémát jelentett, mert a rohadék egyház nem akarta Liamet megszentelt földbe temetni. Cassie-nek el kellett mennie a paphoz, és elmagyarázni neki, milyen sok pénzt ad a Murphy család a plébániának, és milyen sok pénzt nem fog adni, ha Liamet nem helyezik örök nyugalomra úgy, hogy a pap szent szavakat dünnyög, és szenteltvizet hint körbe.

Cassie-t persze katolikusnak nevelték, de abból a klubból kijelentkezett. Most ruddhistának – rossz buddhistának – nevezi magát; ez része annak, hogy keres valami felsőbb hatalmat most, hogy visszamegy a programba.

Megint lövi magát hernyóval.

Közel három éve lejött már egyszer az anyagról, de aztán az apját börtönbe vitték, a húga meghalt, és a bátyját, Liamet megölték egy mások által „segített” öngyilkosságban.

Cassie visszatért a tűhöz.

Ma reggel betépett, csak azért, hogy túljusson Terri temetésén, és valószínűleg lőni fog egy kicsit délután is, de úgy tervezi, azután abbahagyja.

Nem megy vissza a rehabra – azzal végzett –, de visszamegy a gyűlésekre mindenképpen, mert ez így meg fogja ölni, és a szülei nem tudnak elviselni egy újabb veszteséget.

Ő az egyetlen megmaradt gyerekük.

Patrick – az ő szeretett Patje, a bátyja, védelmezője és bizalmasa – ment el elsőként. Ő volt közülük a legjobb: bátor, becsületes, istenfélő, hűséges – de mindezek a tulajdonságok nem óvták meg attól, hogy megöljék. Cassie tiszta maradt, miután ő meghalt, leginkább az iránta való tiszteletből.

Rápillant az özvegyére, Sheilára, aki ott áll, keze a kisfia vállán, sűrű haja fekete, mint a kabátja. Mindig Sheila volt a szilárd, a gyakorlatias, a nők vezetője ebben a szorosan összetartozó törzsben. Most magányos figura. Cassie megpróbálta rávenni, hogy kezdjen el randevúzni, de Sheila még csak meg sem fontolta. Olyan, mintha piedesztálra emelné a halott férjét – a ház gyakorlatilag egy neki szánt oltár –, és úgy viseli a magányt, mint a tisztesség díszruháját.

Liam temetése rémálom volt.

Az anyja, Catherine vigasztalhatatlanul jajveszékelt. Mindig is Liam volt a kedvence, az ő kicsi fia, és úgy kellett elvonszolniuk a koporsótól, mielőtt leeresztették a földbe.

Az apja csak állt ott, a kabátja diszkréten elfedte megbilincselt kezét. Egy bíró – szerencsére helyi fickó, ír – méltányossági óvadékot szabott ki Johnra, ezzel lehetővé tette, hogy néhány órára kijöjjön, és részt vegyen a fia meg a lánya temetésén. Két szövetségi rendőrbíró végig őrizte.

Cassie most őt nézi.

Ugyanaz a jó öreg apa, gondolja – higgadt, túl büszke ahhoz, hogy érzelmeket mutasson. De öregnek, törékenynek, megtörtnek látszik. Az üzlete megsemmisült, négy gyereke közül három meghalt, és Cassie nem tud nem eltöprengeni azon, hogy melyik fájhat neki jobban.

És szegény Terri, gondolja.

Soha életében nem vágyott semmi másra, csak otthonra és családra. Megkapta mindkettőt, de oly rövid időre. Hozzáment a kedves, hűséges Dannyhez, lett egy aranyos kisfia – és hónapokkal később már jött a diagnózis.

Szóval duruzsoljon csak a pap a szerető Istenről.

Baromság.

A temetésre sokan jöttek el, ahogy Liaméra is.

Az összes ír itt van. Régen az olaszok is eljöttek volna, de úgy tűnik, az egy másik élet volt. Terri a barátja volt mindnek, a Moretti fivéreknek, Chris Palumbónak – mindegyiküknek.

Nincsenek itt a temetésen, és igazuk van, hogy nem jöttek el.

Sértő lett volna.

Helyettük Cassie néhány autót lát cirkálni a temető melletti sugárúton, és tudja, hogy Peter Moretti emberei, akik Dannyt keresik.

A zsaruk is eljöttek.

Providence-i rendőrök, civil ruhás állami zsaruk és szövetségiek állnak a temető szélén, mint a sakálok, várják, hogy Danny felbukkanjon, gondolja Cassie.

Reméli, hogy nem fog. Reméli, hogy ha meglógott, távol is marad, hogy ő meg Ian rég elmentek, és sosem jönnek vissza erre az elátkozott helyre vagy ebbe az elátkozott családba.

Danny anyja itt van, lerója kegyeletét a menye előtt.

Madeleine, a szexistennő, gondolja Cassie, miközben nézi, hogy Danny anyja úgy áll, mint egy szobor. Az egykori revügörl a szépségét használta fel, hogy vagyont és befolyást szerezzen, most a Los Angeles-i villájából repült ide.

Cassie már gyerekként tudta, hogyan hagyta el Dannyt az anyja, amikor kisbaba volt: átadta a részeges öregének, és felszívódott. Danny gyakorlatilag a Murphy-házban nőtt fel, lényegében Pat testvéreként.