Szalai Erzsébet

Lélek és profitráta

Tanulmányok, esszék
2018–2022

A kötet megjelenését a Megújuló Magyarországért Alapítvány
és a Politikatörténeti Alapítvány támogatta.

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

A borító Keserü Károly grafikájának felhasználásával készült:
Cím nélkül (1809231) XX. Century Series: Paul Klee: “Take a Line (and a Few More) for a Walk.”

© Szalai Erzsébet, 2022

Elektronikus kiadás, 2022
ISBN 978 963 338 367 4

www.napvilagkiado.eu

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

Előszó

Magyar múlt, jelen és jövő

Eltorzult magyar alkat, zsákutcás magyar rendszerváltás

Széttartó emlékezet – számvetés a rendszerváltással

A Fidesz és a hatalom konvertálása

A félfeudális hatalmon lévő rend Magyarországon

Rabszolgatörvény: artikulálódik a tőke-munka viszony?

A magyarországi újkapitalizmus különössége

Koronaválság

Covid-19 – válság – alternatívák

Vírus – elit – kiút

Koronaválság és tudományok

Szocializmus, kapitalizmus és baloldal

A létezett szocializmus – és öröksége

Kizsákmányolás az újkapitalizmusban

Szenvedélyek, identitások – és struktúrák

Újszocializmus – és a baloldal új helyzetben

Értelmiségi szerepek és társadalmi struktúrák Recenziók

Bourdieu, az értelmiség politikai szerepvállalása és a struktúrák

Két kapitalizmus Magyarországon?

A kizsákmányolás annál is nagyobb…

Epilógus

Irodalom

Az írások első megjelenése

Előszó

Akötet címét provokációnak (is) szántam. Azt az attitűdöt akarom vele kifejezni, mely szinte már pályám kezdetétől jelen van szellemi törekvéseimben: megérteni, feltárni azt, hogy az egymástól különböző társadalmi szerkezetek, továbbmenve, hosszú távú gazdasági folyamatok milyen eltérő hatásokat gyakorolnak a társadalmak lelki folyamataira, struktúráira. És ezek a lelki jellemzők hogyan erősítik meg, vagy ellenkezőleg, rombolják szét az őket létrehozó „objektív” társadalmi feltételrendszereket. Ez a törekvésem mára különösen erőssé vált: ezen összefüggésrendszer feltárása nélkül ugyanis egyre kevésbé tudok magyarázatot találni arra, hogy a mai emberek – úgy hazánkban, mint a világban – hogyan tűrik el a fennálló viszonyokat, sőt hogyan asszisztálnak azok újratermeléséhez, sőt megerősítéséhez is. Vagy ellenkezőleg: melyek azok a lelki mozgatórugók, sajátos magatartásminták, melyek mégiscsak a status quo meghaladásának irányába mutatnak. Különböző erősséggel, de elsősorban az e kölcsönhatás iránti kíváncsiság köti össze a jelen kötetben szereplő írásokat.

És még valami: talán minden téma szerepel benne, ami manapság egy magamfajta értelmiségit foglalkoztathat – vagyis az a törekvés, hogy a legégetőbb társadalmi kérdésekre reflektáljak, és azokra próbáljak választ keresni. Így szó lesz a kötetben a mai magyar állapotokról, a globális koronaválságról, a szocializmusról, a kapitalizmusról és az értelmiség, valamint a tágabban értelmezett baloldal lehetőségeiről, feladatairól. És arról, hogy minden tekintetben és minden szinten válaszúthoz érkeztünk.

Ennek megfelelően a kötet négy tematikus blokkra tagolódik (tehát az írások nem időrendi sorrendben követik egymást). Az elsőben azt nézem, hogy a rendszerváltástól kezdődően egészen máig melyek a magyar társadalom politikai, gazdasági és társadalom-lélektani alapzatai. Hol siklott ki a rendszerváltás, és ennek milyen máig ható következményei vannak? A második részben arra próbálok választ keresni, hogy milyen folyamatok kifejeződése is a koronaválság, abban hogyan tükröződnek már meglévő feszültségeink, és melyek azok az új társadalmi problémák, amelyeket indukál. A harmadik blokk a létezett és eljövendő(?) szocializmus, valamint a mai globális kapitalizmus „nagy” kérdéseit taglalja: zsákutca volt-e a létezett szocializmus, vagy mégiscsak van pozitív öröksége is. Melyek ezek, és miért? Melyek azok a strukturális és társadalom-lélektani folyamatok, melyek fenntartják a mai globális kapitalizmus rendszerét, és ezek milyen kölcsönhatásban állnak egymással? Hogyan hatja át személyiségünk mélyrétegeinek egész szerkezetét ez a rendszer? Milyen kihívást jelentenek mindezek a baloldal, elsősorban a baloldali értelmiség számára? Vajon, mint elődei tették, a hatalom csúcsát kell-e megcéloznia, vagy ellenkezőleg, energiáit a társadalmi ellenállás megszerveződésének katalizálására kell koncentrálnia? A negyedik rész olyan recenziókat tartalmaz, melyek négy nagyszerű szociológus-politológus – Éber Márk Áron, Fáber Ágoston, Scheiring Gábor és Sebők Miklós – nemrég megjelent könyveinek bemutatásával és kritikájával reflektál a fenti kérdésekre.

Írásaim végén rendszerint igyekszem prognózisokat adni, alternatívákat megfogalmazni: pozitívokat és negatívakat egyaránt. Ma úgy látom, hogy a különböző szintű folyamatok inkább a negatív előrejelzéseimet támasztják alá, optimista alternatíváim tehát sok tekintetben illúziónak bizonyultak, vagy fognak bizonyulni. De a rendszerek teljes zártságáról még most sem beszélhetünk. Minderre az írásokat lezáró Epilógusban fogok reflektálni, ahol egyben összefoglalását adom az írások lezárását követő fő folyamatoknak, illetve az azokban rejlő legfontosabb tendenciáknak.

Írásaim első változatának nagy része a Mércén jelent meg, többször ezen fórum szerkesztőinek inspirációjára. Köszönet érte! Két tanulmányom – az Eltorzult magyar alkat, zsákutcás magyar rendszerváltás című Bibó-parafrázis, és a Szenvedélyek, identitások – és struktúrák című írás – azonban itt lát először napvilágot. A többi íráson csak technikai változtatásokat hajtottam végre, igyekezvén kiiktatni az ismétléseket – bár utóbbi szándékomat nem tudtam mindig megvalósítani.

Az írások elkészítésének, kidolgozásának idején számos ösztönző, úgy megerősítő, mint kritikai javaslatot kaptam Bánki Györgytől, Éber Márk Árontól, Farkas Attila Mártontól, Fáber Ágostontól, Csanádi Máriától, Gregor Anikótól, Havas Ádámtól, Huszár Ákostól, Koltai Mihálytól, Melegh Attilától, Papp Ábristól, Sebők Miklóstól, Szelényi Ivántól és Utasi Ágnestől. És úgyszintén a Barát utcai szalon többi résztvevőjétől. Nagyon köszönöm a segítségüket!

Végül, de nem utolsósorban hálás vagyok a Napvilág Kiadónak könyvem gondozásáért és megjelentetéséért – különösen Németh Zsófiának tartozom köszönettel az értő szerkesztésért!

Budapest, 2022. február

Értelmiségi szerepek
és társadalmi struktúrák

Recenziók

Két kapitalizmus Magyarországon?

Két kiemelkedő könyv is megjelent 2019 őszén a Napvilág Kiadó „Társadalomelméleti Műhely” sorozatában. Az egyik Scheiring Gábor Egy demokrácia halála. Az autoriter kapitalizmus és a felhalmozó állam felemelkedése Magyarországon című műve, a másik Sebők Miklós Paradigmák fogságában. Elitek és ideológiák a magyar pénzügyi kapitalizmusban című alkotása. Mindkettő a magyarországi rendszerváltás óta eltelt harminc év politikai gazdaságtani elemzésén nyugszik, fókuszukban a gazdasági és politikai hatalom összefüggésrendszerének bemutatásával. Mindazonáltal a könyvek tartalmaznak komoly társadalom-lélektani aspektusokat is.

A két mű közös reflexióját az inspiráló közegen és a témaválasztás közelségén túl más tényezők is indokolják.

Szemben a mai magyar társadalomtudományok pozitivizmusával, az empirikus kutatások és az elméleti tevékenység elszigeteltségével, Scheiring Gábor és Sebők Miklós műveiben elmélet és empíria szerves egységet alkot. Könyveik elején a szerzők ismertetik azokat az elméleteket és elméleti újításokat, melyekkel az empirikus anyagot értelmezik, majd részben már a gazdag terepmunka és kutatásaik eredményeinek bemutatása során (mely vizsgálatokban a kvalitatív és kvantitatív módszerek széles tárházát alkalmazzák), de döntően összegzésképpen, mindketten új elméletet, elméleteket is alkotnak. Végül a témáikhoz kapcsolódó további kutatásaik irányait és hipotéziseit ismertetik.

Szintén a pozitivizmussal szembeni lázadás, hogy mindketten nyíltan vállalják értékeiket – mégpedig baloldali elkötelezettségüket. Ez nem zárja ki azt, hogy ennek bevallása után a lehető legtárgyilagosabb elemzésre és elméletalkotásra törekedjenek. A svéd közgazdász és szociológus, Gunnar Myrdal (1958) szerint a társadalomtudományokban pontosan ez teszi lehetővé az olvasó számára a tárgy lehető legelfogulatlanabb megismerését. Ironikusan fogalmazva: a mű befogadója már az elején tisztában lehet azzal, hogy a szöveg megismerése során mitől kell elvonatkoztatnia.

Magyarország elmúlt harminc évének történetét mindkét mű szerzője az 1989–2010 és a 2010 utáni időszak politikai, gazdasági és ideológiai viszonyainak szembenállásaként írja le, bár a hangsúlyokat a három elem közül mindketten máshová teszik: Scheiring Gábornál a gazdasági és politikai elem, Sebők Miklósnál az ideológiai elem igazán hangsúlyos.

A művek elméleti megközelítése Jeffrey Alexander (1996) fogalomalkotása alapján ötvözi a kollektivista és individualista elemeket, vagyis a szerzők egyszerre gondolkodnak struktúrákban és cselekvőkben. Ezzel függ össze, hogy állításuk szerint az elmúlt harminc év politikai és gazdasági folyamatainak volt alternatívája, tehát e cselekvők felelőssége felvethető.

A versenyállamtól a felhalmozó államig

Scheiring Gábor a társadalmi változást a függő fejlődés elméletén keresztül szemléli. Ez azt jelenti, hogy bár e változásban nagy jelentőséget tulajdonít a globális hatásoknak és a globális beágyazottságnak, így országunk félperifériás jellegének, valamint a múltból örökölt kulturális hagyományainak is, úgy véli, hogy a nemzetállamokon, így Magyarországon belüli folyamatoknak is van saját, belső okokkal magyarázható önmozgása is. Mindezek nyomán az elmúlt harminc év történetében megkülönbözteti egymástól a 2010-ig fennálló versenyállamot és az azt felváltó felhalmozó államot. A versenyállam idején a politikai viszonyok (látszólag) demokratikusak voltak, a felhalmozó állam azonban tekintélyelvű – a 2010 utáni politikai folyamatokat tehát a demokrácia hanyatlásaként írhatjuk le.

A versenyállamok a nemzetközi piacon más államokkal versenyeznek a külföldi befektetésekért. A felhalmozó állam fogalmát Alan Wolfe vezette be, felemelkedése a késő 18., kora 19. századra nyúlik vissza, és lényege a nemesség és a burzsoázia közötti kiegyezés. Scheiring Gábor értelmezésében, „a burzsoázia tőkefelhalmozásához szükséges feltételek biztosításáért cserébe a régi uralkodó rend megtarthatta privilégiumait az államéletben és a kormányzásban. A felhalmozó állam kora egybeesik a nemzeti burzsoázia vagyonfelhalmozásával, és az olcsó munkaerő kínálatát biztosító elnyomott munkásosztály kialakulásával. A felhalmozó állam a gazdaság- és társadalompolitikában a gyors tőkefelhalmozást szolgálta.”

Scheiring Gábor elméleti újítása a felhalmozó állam klasszikus elméletének aktualizálása és alkalmazása a 2010 utáni Magyarország hatalmi viszonyaira. Lényege a nemzetközi és nemzeti tőke felhalmozási igényeinek megkülönböztetése: mivel a nacionalista politikusok és a nemzeti burzsoázia szövetsége nem képes megdönteni a transznacionális vállalatok uralmát, a három hatalmi csoport szövetséget köt egymással, ez pedig elvezet a tekintélyelvű kapitalizmus és felhalmozó állam kiépüléséhez.

A szerző demokráciafogalma – Robert Dahl definíciója nyomán – a liberális demokráciák idealizált demokráciaképét tükrözi: lényegét tekintve versengő többpártrendszer alkotmányosan garantált szabadságjogokkal, a fékek és ellensúlyok rendszerével, független információs forrásokkal és független civil társadalommal. Véleményem ezen a ponton eltér az övétől, én ugyanis a demokrácia fogalmát tágabban értelmezem: beleértem az állampolgároknak a gazdasági döntésekben való részvételét, és a közvetlen demokrácia intézményeinek működését is. Schering mintha maga is problematikusnak érezné definíciójának leszűkített voltát, amikor a versenyállam viszonyai közötti, tehát 2010-ig tartó időszak politikai rendszerét időnként színlelt demokráciának nevezi.

Scheiring Gábor fő tézise, hogy Magyarországon a versenyállam korszakában, a függő fejlődés nyomán a hatalmon lévők egyfelől elnyomták a nemzeti tőkéseket, másfelől kizsigerelték a munkásosztályt. (Itt jegyzem meg: az én munkásosztály-fogalmam az övétől több ponton eltér, főként abban, hogy ő gyakorlatilag a tőkéseken kívüli teljes társadalmat érti alatta, mindazonáltal a fogalom e kiterjesztése gondolatmenete logikájának realitását nem kérdőjelezi meg – mint ahogyan azt más fórumon már megvitattam a szerzővel.) Ennek nyomán az ország külső (világgazdasági) integrációja belső (gazdasági és társadalmi) dezintegrációhoz vezetett. Duális gazdasági szerkezet alakult ki, melyet az uralkodó transznacionális szektor és a főként hazai piacra termelő elnyomott nemzeti tőke elszigeteltsége jellemez. Másrészt, részben e megosztottság társadalmi leképeződéseként a munkásosztály egymással gyakran érdekellentétben álló csoportokra szakadt, egy nagy része pedig szinte végérvényesen lecsúszott.

Scheiring Gábor szerint e fejlődési útnak volt alternatívája. Ez nem más, mint egy kormányképes szociáldemokrata politikai erő megszületése, mely egyfelől lerakja egy szervesebb kapitalizálódás gazdasági alapjait, másrészt képes megszólítani, maga mellé állítani a munkásosztályt.

A 2010-es tekintélyelvű fordulatot a nemzeti tőke, valamint a munkásosztály lázadása alapozta meg a versenyállammal és a hozzá tartozó politikai elittel szemben. E lázadás nyomán a versenyállamot egy felhalmozó állam váltotta fel.

Scheiring Gábor kiemelkedő teljesítménye a kétfajta állam (különösen a felhalmozó állam) létrejöttének és működésének leírása, a „káderek” hatalmi intézményeken belüli forgásának („forgóajtók”) empirikus leírása. Ezen belül különösen fontos rész foglalkozik a nemzeti tőkések versenyállammal – és ezen keresztül az uralkodó transznacionális tőkével – szembeni lázadásának konkrét bemutatásával, az okok és a mechanizmusok feltárásával.

A számomra legérdekesebb fejezet azonban a lecsúszófélben lévő munkásosztály mélyinterjúkra alapozott, szinte szociografikus, sőt szociálpszichológiai mélységű bemutatása. A Scheiring Gábor által megszólaltatott munkások többségének életében a rendszerváltás komoly egzisztenciális, szociális és mentális válságot okozott. Ezek a munkások elszegényedtek, korábbi kapcsolataik és közösségeik felbomlottak, korábban sem erős munkásidentitásuk pedig végképp eltűnt, felolvadt. Nagyjából a 2000-es évek elejére korábbi reményeik is szertefoszlottak, mindenoldalú talajvesztésük, a magukat baloldaliként definiáló politikai erőkben való mély csalódottságuk jobboldali politikai fordulatukhoz vezetett, mely a 2010-es „fülkeforradalomban” csúcsosodott ki.

Scheiring Gábor fontos állítása, hogy a felhalmozó állam átalakította a burzsoázia támogatását: a transznacionális vállalatok mellé „beemeli” a nemzeti tőkét is. Miközben 2010 óta mindkét szféra állami támogatása növekszik, a nemzeti nagytőkéé nagyságrendileg jobban nő. Míg a transznacionális vállalatok támogatása 2004–2010-hez képest kétszeresére, addig a nemzeti nagytőke támogatása 28-szorosára emelkedett. Scheiring Gábor ebből arra a következtetésre jut, hogy a felhalmozó állam – elődjével ellentétben – elsősorban a nemzeti nagytőke állama.

E megállapítást azonban problematikusnak tartom, nem látom kellően bizonyítottnak. A transznacionális cégek, szemben a nemzetiekkel, a kedvezményeket elsősorban nem közvetlen állami támogatások, hanem adókedvezmények formájában kapják. Ahhoz tehát, hogy támogatásukat össze lehessen hasonlítani, a közvetlen támogatásokhoz hozzá kellene adni az adókedvezmények összegét, illetve meg kellene nézni a támogatások és az elvonások hányadosát is.

Az állam és a nemzeti nagytőkések viszonya szempontjából a könyv érdekes és újszerű képet vázol fel a nemzeti nagytőkések belső tagolódásáról. A felhalmozó államhoz fűződő viszonyuk szempontjából négy nagytőkés csoportot különböztet meg: a politikai kapitalistákat, az elkötelezett jobboldaliakat, a feltörekvő tőkéseket és a kooptált (azaz átvett) tőkéseket. Az uralkodó párt és állama közvetlen klientúráját csak a politikai kapitalisták alkotják (Simicska Lajos, Mészáros Lőrinc, Nyerges Zsolt, Garancsi István stb.). Az ő előrejutásuk közvetlenül az állami újraelosztástól függ. Scheiring Gábor szerint azonban nem csupán ők, hanem a másik három csoport is élvezi a nemzeti nagytőkét támogató felhalmozó állam politikáját, olykor pedig egyenesen alakítják is azt.

A közvetlen klientúra Scheiring számításai szerint nem olyan jelentős: a 13 politikai kapitalista a 222 fős nemzeti nagytőkés osztálynak csak kevesebb mint hat százalékát adja. A kérdés azonban itt számomra az, hogy milyen lenne az egyes csoportok aránya, ha nemcsak az oda tartozó nagytőkések számát, hanem tőkeerejét is viszonyítanánk egymáshoz? Ismerve a leggazdagabb magyarok listáját, azt valószínűsítem, hogy ily módon a politikai kapitalisták jóval nagyobb jelentősége lenne kimutatható. Ez azért is fontos lenne, mert a tőkeerő, a vagyon nagysága jelentősen befolyásolhatja az egyes nagytőkések alkuerejét. Hiába felülről teremtették ugyanis őket, e marionettbábuk életre is kelhetnek…

Scheiring Gábor fontos megállapítása, hogy a tekintélyelvű állam vezérelte tőkefelhalmozás alapvető forrása a munkásosztály kizsigerelése. Két észrevételem van ehhez kapcsolódóan. Egyrészt a versenyállam felhalmozó politikája is (mert neki is volt, de erre még visszatérek) a munkásosztály kifosztásán alapult. Másrészt nem teljesen világos, hogy ki az, aki kizsigerel: a felhalmozó állam vagy a mögötte álló nagyburzsoázia, beleértve a transznacionális tőkét és az állammal közvetlen viszonyban nem lévő nemzeti nagytőkéseket is. A szerző néhány helyen használja a kizsákmányolás fogalmát, de nem ad rá definíciót, és ezzel is összefüggésben a tőke-munka viszony nem teljesen kidolgozott a könyvben. Antagonisztikus viszonyról van szó? Vagy – mint az helyenként megjelenik – maga a demokrácia sem más tulajdonképpen, mint a tőkésosztály és a munkásosztály kompromisszuma?

Általános kérdésként vetem fel, hogy a könyvben nem túl éles-e a cezúra a 2010 előtti és az azt követő korszak között. Úgy érzem, mintha maga a fogalomalkotás is valamelyest alárendelődne e kissé merev elválasztásnak. Úgy tűnik, a demokrácia meghatározásánál azért szűkíti azt le a liberális demokráciák ideáljára, hogy élesen megkülönböztethesse a 2010 utáni időszaktól. Hasonlóképpen, a versenyállammal definiált időszakban is sor került jelentős tőkefelhalmozásra, mint ahogy az állami bürokrácia a felhalmozó állammal jellemzett korszakban is erős versenyt folytatott a külföldi befektetésekért.

Itt jegyzem meg, hogy a felhalmozó államnak nevezett állam – miként a versenyállam is – legalább annyira felélő hatalmi képződmény is, mint amennyire felhalmozó. Ahogyan azt a szerző gazdag empirikus anyaggal szemlélteti is, nem termeli újra, sőt kifosztja a humán erőforrásokat, és rombolja a vállalkozások intézményrendszerét. Egy kutatás szerint (Tóth 2019) a központosított privatizáció során létrejött, magyar magánvállalkozók kezébe került 621 vállalatnak mára 42 százaléka nyomtalanul eltűnt. Mindezeken felül profitrepatriálás címén a transznacionális szektorból a GDP hat-hét százaléka áramlik ki az országból. Megítélésem szerint a két korszak elhatárolása a szerző szempontjaihoz viszonyítva részben más, és főként több tényező együtthatásának vizsgálatát igényli.

De nemcsak az időszakok, hanem a hatalmi szereplők megkülönböztetésében is érzek némi merevséget. Scheiring Gábor szerint a transznacionális vállalatok hatása a belső gazdasági és társadalmi folyamatokra egyértelműen pozitívabb, mint a nemzeti nagytőkéseké. Ezek magasabb színvonalú technológiákkal dolgoznak, jóval magasabb béreket fizetnek, engedik a szakszervezetek működését, és szemben a hazai nagytőkésekkel, nem lépnek fel a szociális szféra megkurtításáért. E pozitívabb hatás több elemét magam is feltártam 2001-es, Gazdasági elit és társadalom a magyarországi újkapitalizmusban című könyvemben, ám a viszonylagosan kedvezőbb hatásmechanizmus kutatásaim szerint többek között a szociális szféra megengedőbb kezelésére nem áll.

A külső és belső egyensúlyi viszonyokhoz (az ezt tükröző makrogazdasági adatok megfelelő voltához) a transznacionális tőkének legalább akkora érdeke fűződik, mint a nemzetinek – ezen mérik befektetéseik biztonságát. És ha a szociális szektor költségvetési támogatása „elszalad”, akkor bizony – legalábbis informálisan – ezt jelzik is. Elsősorban a hitelminősítőkön, a hazai komprádor értelmiségen és a nemzetközi sajtón keresztül. Könyvében Sebők Miklós is hasonló összefüggésekre és következtetésekre jut. Erre példa, hogy 2002-ben, Medgyessy Péter jóléti rendszerváltásának idején Carola Kaps, a Frankfurter Allgemeine Zeitung munkatársa „rászólt” a magyar kormányra (idézi a Népszabadság 2002. szeptember 9-i száma, 3).

De a transznacionális vállalatok kormányzatra gyakorolt közvetlen nyomásának illusztrálására idézhetjük a 2018. decemberi rabszolgatörvényt is, mely döntően a transznacionális tőke nyomására született, és elsősorban azok cégei is alkalmazzák.

Fenti észrevételeim, kritikáim mindazonáltal nem érintik Scheiring Gábor munkája iránti nagyrabecsülésemet, sőt lelkesedésemet. Külön érdeme a szerzőnek, hogy könyve végén felvázolja a kutatás folytatásának programját és hipotéziseit. Utóbbiak közül legeredetibbnek azt a feltevést tartom, hogy az illiberalizmus erőteljes áttöréséhez egyaránt szükség van a munkásosztály, illetve a tőkésosztály polarizáltságára, valamint a liberalizmussal szembeni lázadására.

A modernizációs konszenzustól a pénzügyi nacionalizmusig

Sebők Miklós művének tárgya a magyar pénzügyi kapitalizmus elmúlt harminc éve, két egymást váltó paradigma, a modernizációs konszenzus és a pénzügyi nacionalizmus fogságában. A pénzügyi kapitalizmusban a pénzügyi konglomerátumok válnak meghatározóvá, mivel már ők biztosítják a gazdaság „vérkeringését”. A szerző meghatározása szerint „a pénzügyi kapitalizmus a kapitalista rendszer egyik funkcionális részterülete, hiszen ahogy a többi ágazatban (ipar, szolgáltatások, mezőgazdaság), úgy itt is érvényesül a tőkefelhalmozás logikája. Másfelől – és ez fontosabb számunkra – a pénzügyi kapitalizmus a kapitalizmus egy sajátos formája, és fázisa, amelyben a pénzügyi szektor – többek között a financializáció folyamatában – különös, rendszermeghatározó jelentőségre tesz szert.”

A modernizációs konszenzus a mérsékelt modernizátor elitek (például Horn Gyula), valamint a neoliberális modernizátorok (másként megfogalmazva, a pénzpiaci fundamentalista elitek, például Békesi László és Bokros Lajos) közti kompromisszum eredménye. Viszonyuk ellentmondásos, az egyezség keresése mellett harc is folyik közöttük a vezető szerepért. Noha munkamegosztás van közöttük, a piaci fundamentalisták határozzák meg a kívánatos fejlődés irányát, a mérsékeltek feladata pedig az ehhez szükséges politikai támogatás megszervezése és a feltételek biztosítása. A modernizációs elitek a szerző szerint a 90-es évek elején születtek meg, céljuk a gazdaság modernizálása, felzárkóztatása a „fejlett Nyugathoz”.

A modernizációs konszenzus ellenideológiájaként születő pénzügyi nacionalizmus is nagyjából egyidős a rendszerváltással: fő képviselői az Antall-kormány körül csoportosuló közgazdászkörbe tartoztak. (Fő reprezentánsaik Bogár László és Matolcsy György.) Az ezt képviselő jobboldali közgazdászok és gazdaságpolitikusok, pontosabban a köréjük gyülekező pénzügyi nacionalista elitcsoport fő célja a hazai fennhatóság alatt álló pénzügyi intézményrendszer létrehozása és önállóságának megteremtése.

A két uralkodó paradigma hívei elbeszélnek egymás mellett, egyáltalán nem reflektálnak egymásra, ami jelentősen hozzájárul ahhoz, hogy egy idő után mindkettő dogmává merevedjék. Harcukat nem a nézetek nyílt összecsapása, hanem csupán képviselőik küzdelme mutatja az intézményi pozíciókért. E két versengő ideológiával és elitcsoporttal szemben más – például ökológiai vagy progresszív baloldali – érték- és nézetrendszerek, valamint képviselőik bár jelen voltak, csak gyenge hatást tudtak kifejteni, így eddig nem voltak képesek gyökeret ereszteni.

A modernizációs konszenzus pénzügyi fundamentalista oldalának főszereplőit Sebők Miklós organikus közgazdászoknak nevezi. E közgazdászok állammal és gazdasággal kapcsolatos nézetei Hayek és Friedman munkásságából, valamint Thatcher és Reagan gazdaságpolitikai gyakorlatából származnak. A „jó” gazdaságpolitika lényege szerintük az állami beavatkozás minimalizálása, a minél teljesebb és gyorsabb privatizáció, a minden korlátozás nélküli nyugati tőkebehozatal, a szép jövő érdekében történő mindenkori életszínvonal-visszafogás, az általános megszorítás, a gazdaság minőségének csupán néhány, egyensúlyi viszonyokat jelző makrogazdasági adattal történő jellemzése. Fő szlogenjeik: „makrogazdasági stabilitás”, „a befektetések biztonsága”, „elkerülhetetlen áldozat”, „nincs más alternatíva” stb. Nem burzsoáziára és a munkásságra hivatkoznak, hanem minduntalan a „befektetőkre”, valamint a személytelen és értékmentes „piacokra”.

A pénzügyi nacionalisták mindezzel szemben a modernizációt az „önpusztítással” azonosítják. Értelmezési keretük a világrendszer, melynek viszontagságos viszonyaival szemben csakis a nemzetállami keretek nyújthatnak védelmet. Gyakran operálnak összeesküvés-elméletekkel, jellemzőjük továbbá a hajlam a miszticizmusra. Sebők Miklós rámutat arra, hogy képviselőik gyakran vesznek át gondolatokat kritikai-baloldali szerzőktől anélkül, hogy forrásukat megjelölnék, vagy kritikailag reflektálnának azokra.

Míg az organikus közgazdászok fő elméletalkotója Kornai János, fő gazdaságpolitikusa pedig Antal László, addig a másik térfélen a fő elméletalkotó Bogár László, a fő gazdaságpolitikus pedig Matolcsy György. Ennek ellenére az elméleti és gyakorlati szerepek gyakran átfedik egymást.

Sebők Miklós igen gazdag empirikus anyagot felhalmozva mutatja be a két paradigma képviselőit, jellegzetes viselkedésüket, szövetségeiket, valamint mozgásukat az intézményes és informális pozíciók közt. Az organikus közgazdászok elemzésekor bemutatja személyes és hatalmi-pozícióépítési eljárásaikat a forgóajtó, az intézmény- és hálózatépítés, a királycsinálás, a tanácsadás és az ismeretterjesztés terén. Rámutat szerep- és pozícióhalmozásukra, melynek klasszikus esete, amikor olyan közgazdász ír tudományos igényűnek felmutatott művet például a privatizációról, amelyben személy szerint nemcsak hogy maga is részt vett, de az abból származó pénzügyi bevételből is részesedik.

A modernizációs konszenzus főszereplői, az organikus közgazdászok önmagukat a nyugatosodás és a feltétlen piacosodás iránt elkötelezett szakértőkként mutatják be, akik azonban Sebők Miklós szerint csak a politikai rendszerváltás után kapcsolják magukat a rendszerváltó elitekhez. Ők azok, akiket magam késő-kádári technokratáknak nevezek, de kutatásaim szerint már jóval korábbtól, a 80-as évek elejétől megkezdik gazdasági rendszerváltó tevékenységüket – még ha a kezdetekkor ennek talán nincsenek is teljesen a tudatában. E csoport szoros kapcsolatban áll egyfelől a nemzetközi pénzügyi szervezetekkel, másfelől a jelentős érdekeltséggel rendelkező multinacionális konglomerátumok képviselőivel.

Az organikus közgazdászok egyik legfontosabb akciója a bankkonszolidáció, valamint a kereskedelmi bankok külföldi kézbe juttatása volt, amely szerintük a bankrendszer súlyos válsága miatt elkerülhetetlen volt. Sebők elutasítja ezt, magam azonban ebben a kérdésben inkább az ő oldalukon állok. Kutatásaim szerint e bankok tőkeellátottsága már az alapítás pillanatában is alacsony volt. A 90-es évekre pedig a rossz hitelek valamennyi magyar tulajdonban lévő kereskedelmi bank portfóliójának jelentős részét tették ki. (Nem függetlenül a velük bonyolult kereszttulajdonosi kapcsolatban lévő magyar nagyvállalatok nehéz, sokszor a bizonytalanság miatt is válságos helyzetétől.)

Sebők Miklós szerint az organikus közgazdászok nemcsak a modernizációs konszenzus felemelkedésében játszottak kulcsszerepet, de annak bukásában is. Kiemelt rendszeralakító tevékenységüknek ugyanis nem volt legitimációja, hiszen nem demokratikus választásokon, hanem kinevezéseken keresztül szerezték pozícióikat. „A gazdaságpolitika e technokratizálódása jelentős mértékben hozzájárult a demokratikus intézményekbe vetett bizalom – 2006 őszétől felgyorsuló – megingásához.” A modernizációs konszenzus 2010-re emellett közpolitikai sikerességének legitimációját is elvesztette.

Sebők Miklós szerint e kettős tényező, valamint a 2008-as világgazdasági válság okozta sokk vezetett a Fidesz kétharmados győzelméhez. A gazdaságirányítás kulcspozícióit ekkortól a pénzügyi nacionalizmus hívei – Matolcsy és társai – vették át. (Az ellenhegemónia kialakulása azonban mégis inkább folyamatos volt. A szerző nagyszerűen kidolgozott, újszerű esettanulmányban mutatja be, hogy az organikus közgazdászok Bankszövetségbe tömörülő bankárfrakciójának alkuereje a kétezres évek közepétől kezdve folyamatosan hanyatlott.)

E folyamatot erősítette az is, hogy a globális gazdasági és pénzügyi válság nyomán az organikus közgazdászok pozíciói szerte a világban meginogtak: a globális válság elhárításában kudarcot valló pénzügyi elittől a politikai elitek vették át a hatalmat. A hegemóniaváltás okainak feltárását e ponton kissé leegyszerűsítettnek érzem. Mintha művében Sebők Miklós túlfeszítené a magyar kapitalizmus pénzügyi jellegének jelentőségét.

E kapitalizmus – megítélésem szerint – legalább annyira leírható félperifériás, egyoldalú exportorientációjú kapitalizmusként, mint pénzügyiként. A magyar GDP-t gyakorlatilag néhány német érdekeltségű, döntően német piacra termelő transznacionális vállalat húzza.

Ez lett a magyar gazdaság veszte 2008-ban, mivel ekkor a német piac „bezuhant”. Valamint az, hogy ettől nem elválasztható módon, némi emelkedés után a belső életszínvonal is radikálisan csökkent. Ha e tényezőket említi Sebők Miklós közpolitikai kudarcként, akkor akár egyet is értünk. Ám így, a tényezők említése nélkül e megfogalmazás némileg homályos.

A hegemóniaváltást vezérlő elitek célja Sebők Miklós szerint elsősorban egy új nemzeti tőkésosztály kialakítása, ezen belül pedig a magyar tulajdon uralkodóvá tétele a bankszektorban. Ehhez öt lépésen keresztül vezet az út: az első lépés azon ágazatok kijelölése, ahol a hídfőállásokat ki lehet építeni. Mondanunk sem kell, hogy ezek közül messze kiemelkedik a gazdaság vérkeringését elsődlegesen biztosító bankszektor. Második lépés a nyertesek kiválasztása. A harmadik lépés a nyertesek ellátása megrendeléssel, hitellel, nyereséggel, hosszabb távon újra befektethető tőkével. A negyedik lépés a szabályozók, jogszabályok testre szabása. Végül az ötödik lépés a nyertesek bekapcsolása a politikai rendszerbe – vagyis a visszacsatolás biztosítása. Mindez már megtörtént és továbbra is folyamatban van. A könyv érdekfeszítő fejezete a bankszektor átalakulását, átalakítását bemutató esettanulmányok sora.

Sebők Miklós szerint egy valóban baloldali társadalom- és gazdaságpolitikával elkerülhető lett volna, hogy az elmúlt harminc évben paradigmák fogságában vergődjünk. E politika akkor lett volna sikeres, ha ötvözi a két versengő nézetrendszer progresszív elemeit. Könyve végén a szerző további lehetséges kutatási irányokat vázol fel, többek között a pénzügyi rendszer átalakulásának tanulmányozásához használt módszerek alkalmazását a gazdaság más szektoraira. A nagyszerű munka remélhetően folytatódik!

De mi is volt valójában a célfüggvényben?

Mint azt láttuk, Scheiring Gábor és Sebők Miklós szerint az általuk vázolt történelmi léptékű folyamatnak volt valós alternatívája. Scheiring Gábor szerint ehhez valódi szociáldemokráciára lett volna szükség, Sebők Miklós pedig a gazdasági rendszerváltás elsietettségét kifogásolja. Kutatásai szerint az ország eladósodottságának mértéke nemzetközi viszonylatban nem volt olyan kirívóan magas, ami indokolta volna a politikai rendszerváltás után születő gazdaságpolitikai döntések radikalizmusát, úgymint a csődtörvényt, a szovjet piacról való teljes kivonulást és a gyors privatizációt.

A történtekre globális szemszögből ránézve azonban más kép tárul elénk. A létezett szocializmusnak sok belső baja volt, de mégsem ezek miatt omlott össze, hanem kívülről megdöntötték. A centrum túltermelési válságával összefüggésben „a Nyugat”, és fő képviselője, a globális főhatalmat gyakorló nemzetközi gazdasági és pénzügyi szuperstruktúra érdekelt volt térségünk, ezen belül országunk bekebelezésében. Szüksége volt piacainkra, olcsó, és akkor még jól képzett munkaerőnkre, levetett, elavult technológiája elhelyezésére, termelőeszközeink hatékony részének kimazsolázására. Ehhez viszont komprádorainak, elsősorban a késő-kádári technokráciának a legrövidebb időn belül létre kellett hoznia – nagyrészt működőtőke-import útján – azt a nagyburzsoáziát, melynek léte garancia arra, hogy itt nem valamiféle lassú, szerves fejlődés útján születő, ködös harmadik út, hanem kizsákmányolásra alkalmas kemény kapitalizmus épül fel. Ez került a rendszerváltás célfüggvényébe.

Mindehhez vegyük hozzá országunk induló adottságait: a szabadon rendelkezésre álló külső források hiányát, a zsugorodó GDP melletti növekvő adósságtörlesztési kötelezettséget, majd a GDP már említett hat-hét százalékát kitevő, a transznacionális vállalatok burzsoáziája által bonyolított profitrepatriálást. A célfüggvényben ezzel összefüggésben nem is annyira valamiféle eredeti tőkefelhalmozás, hanem – Matolcsy György találó kifejezésével élve – egy eredeti tőke- és jövedelemátcsoportosítás volt kódolva. Az átszivattyúzás forrását az állami vagyon és a társadalom tagjainak jövedelmei jelentették. Ez az a kizsigerelő folyamat, amelynek az organikus közgazdászok szerint „nem volt alternatívája”. Ezt pedig – szemben Scheiring Gábor és Sebők Miklós feltevésével – egy szociáldemokrata vagy progresszív baloldali politikai erő nem tudta volna levezényelni.

A demokrácia színlelt volta már idézett kutatásaim szerint nem volt véletlen – e kifosztó folyamat keretében törölték a politikai rendszerváltáskor az Alkotmányból az univerzális szociális jogokat, majd 2000-ben a lakhatási jogot is. A demokrácia, ezen belül a jogállamiság színlelésének másik jellegzetes esete volt a nagyvállalkozásokra, közöttük is elsősorban a transznacionális vállalatokra vonatkozó versenyszabályok bevetetésének késleltetése és a jogszabályok nagy cégekre szabása – már ebben a kurzusban is. (A jogszabályok gyakran az érintett nagyvállalatok ügyvédi irodáiban készültek.)

Mivel a 2010-ben hatalomra került pártok célja sem volt más, mint a burzsoázia, ráadásul döntően a magyar nagyburzsoázia megerősítése, de legfőképpen egy új kliensburzsoázia létrehozása, a strukturális kényszerek, ha lehet, ekkorra még erősebbé váltak. Egyrészt már nem volt felülről osztogatható vagyon (tehát a „régiektől” el kellett venni ahhoz, hogy az „újak” felépíthessék magukat), de volt a tulajdonáramlást szabályozó jogrendszer.

Másrészt – mint arra Scheiring Gábor rámutat – tartani lehetett a válság évei alatt megtépázott, majd a választási kampányban ígéretekkel elhalmozott, agyonudvarolt munkásosztály – a magam megfogalmazásában inkább munkásság – lázadásától. Ezen okok miatt kellett nyíltan felrúgnia Orbán Viktor kormányainak a fékek és ellensúlyok rendszerét. Némileg leegyszerűsítve: A „baloldali” kormányok „osztogattak” a (szélső)jobboldali kormányok „fosztogatnak”. Másfelől: a 2010 utáni folyamat egésze valójában nem tekinthető másnak, mint az azt megelőző korszak túlrajzolt képének.

A két korszak különbségét négy tényezőben tudom megragadni. Egyrészt a liberális demokrácia intézményeihez való viszonyban. Másrészt abban, hogy míg a „baloldali” időszakban a nagyburzsoázia uralta a vezető politikai elitet, addig 2010 után a politikai elit sikeres kísérletet hajtott végre e hatalmi viszony megváltoztatására, a nagyburzsoázia megzabolázására. Harmadrészt abban, hogy míg a „baloldali” politikai erők a legszegényebbeket támogatták a középrétegek rovására, addig az Orbán fémjelezte politikai hatalom egy hozzá hű „középosztály” létrehozásának vágyától vezéreltetve a legszegényebbeket szipolyozza ki. Végül, de nem utolsósorban: szemben elődeivel, Orbánék intenzív kapcsolatokat hoztak létre és építenek a keleti tekintélyuralmi rendszerekkel, elsősorban Oroszországgal.

És ezzel eljutottunk oda, hogy globális nézőpontunkat tovább tágítsuk. Míg 1990 és 2010 között az Egyesült Államok uralma mellett a világ egypólusú volt, Magyarországon csakis az e nagyhatalom által vezetett „szuperstruktúrának” voltak belső szövetségesei: a késő-kádári technokrácia, a transznacionális tőke, a lojális értelmiség és média. (E beágyazottságot Sebők Miklós is érzékeli és érzékelteti, de következményeinek érvelésében nem ad elég nyomatékot.)

A 2000-es évek második felétől azonban Oroszország és a többi keleti tekintélyuralmi rezsim ereje megnőtt, a világ megindult a két- vagy többpólusúság irányába. Oroszország pedig odaállt a Fidesz vezette konglomerátum mellé. Utóbbi a „magyar kapcsolattól” egyfelől az Európai Unió egyébként sem erős belső kohéziójának meggyengítését, másfelől az Egyesült Államok befolyásának csökkenését reméli. Ennek jegyében nem csupán a magyar politikai elit hatalmi törekvéseit támogatja, de igyekszik szövetségeseket találni a hazai nagyburzsoázián belül is, sőt egyenesen beépülni oda.

Mára tehát mind a „szuperstruktúrának”, mind a „keleti blokknak” megvannak a maguk belső komprádorai. Megítélésem szerint ez az alapja az Orbán fémjelezte hatalom „buheráló” gazdaságpolitikájának és e politika eddigi sikerességének. Sebők Miklós azon tételével szemben, mely szerint a jelenlegi hatalom is egy merev paradigma fogságában kormányoz, valójában e hatalmat nem vezérlik elvek és szabályok. Egyszerűen csak ott avatkozik be, ahol éppen a cipő szorít. E kevert gazdaságpolitikával pedig Orbánék mostanra valóban növelni tudták az ország mozgásterét. Kérdés, hogy e kegyelmi időszak meddig tart majd. Különös tekintettel arra, amit kormányzásuk felélő jellegéről írtam…

Kritikáim, észrevételeim és gondolattársításaim sokasága is bizonyítja, hogy Scheiring Gábor és Sebők Miklós nagyszerű, egyedülálló műveket hoztak létre. Ott a helyük az elmúlt harminc év legjelentősebb társadalomtudományi alkotásai között.

Gratulálok a szerzőknek, és mindkét könyvet melegen ajánlom nemcsak a szűk szakmai közvélemény, hanem a lehető legtágabb értelmiségi közönség számára is. Megismerésük elengedhetetlen nem csupán eddigi történetünk jobb megértéséhez, de a jövő perspektívájának, az előttünk álló alternatíváknak a felrajzolásához is.

Epilógus

Április első hetében írom ezeket a sorokat, az orosz–ukrán háború harmadik hónapjához érve és a magyarországi országgyűlési választások után néhány nappal. Ezek a történések új, különös fényt vetnek az eddig elmondottakra.

A koronaválság kapcsán azt prognosztizáltam, hogy az először a gazdasági-hatalmi viszonyok radikális átrendeződéséhez és a tőkekoncentráció növekedéséhez vezet és/de a pénzügyi injekciók, pénzpumpák segítségével a kapitalizmus egy ideig még stabilizálható lehet. Mindazonáltal ez nem lesz egy hosszú időszak, mivel a globális eladósodás orvoslása előbb-utóbb radikális megszorításokat tesz majd szükségessé – melyek elsősorban a hatalomból kirekesztett széles társadalmi rétegeket érintik majd, vagyis ők fogják viselni a kialakuló válság terheit. A megszorítások nyomában recessziót, csökkenő keresletet és kínálatot és nagy munkanélküliséget jósoltam. A vírus és a fogyasztás korlátozása pedig tovább erodálja majd a humán erőforrásokat – most hozzátéve: immár szemmel láthatóvá téve ezzel az újkapitalizmus egyik legfőbb jellegzetességét, miszerint ez a rendszer felzabálja a profitot előállító humán erőforrásokat.

Nos, ez a fordulat már 2021 őszétől megkezdődött, kiteljesíteni azonban már az orosz–ukrán háború és annak következményei fogják. A vírus által már amúgy is megtépázott globális termelési-értékesítési láncok a nyugati hatalmak Oroszországot sújtó gazdasági szankciói nyomán tovább szakadozhatnak, sőt szét is szakadhatnak. Ez pedig egyrészt stagflációhoz (infláció lassuló vagy csökkenő termelés mellett) vezet, másrészt a már a vírus kezdete óta érzékelhető autark gazdaságpolitikai törekvések további megerősödéséhez. Ennek megfelelően társadalomszerkezetileg az általam előre jelzettek közül a harmadik, vagyis a vegyes modell válhat egyre inkább valósággá: az autark, digitális struktúra. Erős önellátási aspirációk és egy digitális folyosó biztosítása a globális világra. Politikai megfelelője: szigorú alá-fölérendeltségi viszonyokon alapuló autokrata hatalmi berendezkedés, ötvözve a digitális szféra egyéneinek a virtuális valóság manipulálta hálózatával. Vagyis a kínai modell, mely a nemzetállamokon túl kiterjedhet regionális szintre (ha jellegét, minőségét nem is, de mechanizmusait tekintve utóbbit látjuk most, amikor a háború kihívására erősödik az euroatlanti blokk belső kohéziója), mindazonáltal hosszabb távon megvalósulhat ezen folyamatok ellentettje – de a sors iróniájaként egyben kiterjesztése is. A kínai modell szinte teljes globalizálása, globalizálódása: az autoriter, digitális világállam létrejötte.

De addig még sok lokális háború és járvány jöhet…

A mostani háború okait azok különböző mélységi szintjeinek együttes vizsgálatával érthetjük meg. A legerősebb, egyben leginkább látható ok az Oroszország történelmi hagyományaiba gyökeredző nagybirodalmi törekvések fellángolása, Putyin hatalmi törekvéseinek immár kontrollálatlan felszínre törése. Vagyis a putyini agresszió. Az okok láncolatában a következő lépcső ahhoz a kérdéshez kötődik, hogy Putyin miért pont most látta elérkezettnek az időt az euroatlanti katonai és gazdasági szövetséghez való csatlakozását már csaknem egy évtizede kinyilvánító Ukrajna megtámadására. Nos, Európa és az Egyesült Államok meggyengülése miatt. Előbbi legfontosabb okai: egyrészt a koronaválság felgyorsította Európa már több évtizede érzékelhető gazdasági, politikai és az identitáspolitika túlhajtása által jelzett, de azt egyben tovább is mélyítő kulturális hanyatlását. Gazdasági nehézségei kritikus szintre jutottak, politikai súlya látványosan legyengült, a túlhajtott identitáspolitika pedig már nemcsak az egyéni, de a csoportidentitásokat – így a régióhoz kapcsolódó identitást – is kikezdték. Az Egyesült Államokban – szintén a koronaválsággal is összefüggésben – az egyenlőtlenségek soha nem látott mértéket értek el, és Biden elnök ezt mérsékelni hivatott, szociáldemokrata ihletésű reformjai mind ez idáig nem igazán tudták áttörni a döntően republikánus ellenzék falát. Az elnök politikai súlya emiatt nagyon megbillent. Nem utolsósorban: az utóbbi időszakban ijesztően fellángoltak a belső etnikai feszültségek, melyekre az identitáspolitikai túlzások (itt is) csak rátettek egy lapáttal. És ezek nemcsak a közvélemény, de a politikai elit figyelmét is erősen lekötötték és lekötik.

Mindazonáltal a háborús konfliktus kialakulásában nem hallgathatjuk el az Egyesült Államok felelősségét sem. Az Egyesült Államok nem érdekelt az Európa és Ázsia közötti gazdasági kapcsolatok további elmélyítésében, mert (adott esetben) egy eurázsiai konföderáció létrejötte veszélyeztetné a nemzetközi gazdasági és pénzügyi szuperstruktúrán belüli vezető hatalmi pozícióját. Ezért fűződik ahhoz érdeke, hogy a két nagy tömb között azokat elválasztó ütközőzónák, ütközőzóna alakuljanak/jon ki. Ez ma Ukrajna, melyet mind ez idáig sikerrel hódított meg a NATO-tagság ígéretével.

Kína pedig mindeközben kivár – ma már a nemzetközi gazdasági és pénzügyi szuperstruktúra csúcsát célozza meg, melyet riválisai egymásnak feszülése, egymással folytatott küzdelmei közelebb hozhatnak számára.

A háború legmélyebb oka nem más, mint maga a kapitalizmus. Melynek – mint a történelmi példák is mutatják – egyik leglényegibb vonása a világ újrafelosztásáért folytatott harc. Ennek jegyében a versenytársak olyan mennyiségű és minőségű fegyvert halmoznak fel, amellyel – szinte egyetlen gombnyomással – az egész emberiség elpusztítható. Ezt azzal indokolják, hogy nem leigázni akarják ellenfeleiket, hanem éppen hogy a békéért küzdenek: az atomfegyverek felhalmozása versenytársaiknak a háborútól való elrettentését célozza. A szavak szintjén mindenki békét akar, és/de közben egyre csak szaporodnak a helyi háborús konfliktusok, és egyre közelebb jön a nagy végső leszámolás lehetősége. Hozzáteszem: nem függetlenül a politikai elitekre folyamatosan nyomást gyakorló hadiipari komplexumok érdekeitől sem, melyek profitot csak folyamatos háborús készenlét, készülődés körülményei között képesek realizálni.

Túl sok fegyver halmozódhat fel túl kevés ember, sőt egyetlen ember, vagyis az egymásnak feszülő birodalmak vezetői és/vagy vezérei kezében. És ez olyan iszonyatos hatalom, melyet hosszú ideig nem lehet ép ésszel elviselni – a vezér megőrül…

Ezzel pedig el is jutottunk a fent vázolt folyamatok, a koronaválság és a háború lélektani összetevőihez – mint strukturális folyamatok tükréhez és visszatükrözéséhez. Kevés idő telt még el a válságok kirobbanása óta, mindazonáltal néhány impresszió megfogalmazható. És néhány előrejelzés is.

Több írásomban is konstatáltam, hogy szinte a koronaválság kirobbanásának első pillanatától kezdve az emberek felfokozott figyelemmel fordultak egymás felé, szárba szökkent a szolidaritás. Ez azonban nem tartott sokáig – a vírus és a napi halálozási adatok mindennapi életünk részévé váltak, Freud kifejezésével a tudatelőttesünkbe kerültek. Tudunk róluk, de már egyre kevesebb figyelmet fordítunk rájuk, egyre kevésbé ösztönöznek egymást segítő cselekedetekre. A szolidaritás „kifáradása” már ősidők óta ismert csoportdinamikai jelenség, voltak, vannak azonban a kialakuló konkrét szituációhoz köthető összetevői is. Az egymástól való eddig soha nem tapasztalt elzártság, vagy ellenkezőleg, a kényszerű összezártság és az online érintkezés dominánssá válása önmagában is ilyen irányba hatnak. Dinamikusan szaporodó lelki betegségek, az öngyilkosságok és a családon belüli erőszak megugrása jellemzik közelmúltunkat és jelenünket. És a japán kutatók által barlangszindrómának nevezett jelenség, melynek lényege, hogy az egyén annyira hozzászokik otthonának négy falához, és az azáltal reprezentált magányhoz, hogy már nem is vágyik onnan, abból kilépni. És a visszacsapás: az online érintkezés dominanciája felfokozza az agresszív késztetéseket – hiszen egymás bántásához nem kell egymás szemébe néznünk –, és innen sokak számára már csak egyetlen lépés az erőszakosan vírustagadó és oltásellenes utcai harc…

Feltételezésemnek megfelelően a régi struktúrák megingásával megkezdődik a habitus, a személyiség módosulása – de a kezdetek pozitivitása után inkább negatív, regresszív irányba. Fromm nyomán: az egyén eddig nem látott elszigeteltségéből egyre kevésbé a szeretet erejével, és egyre inkább ön- és közveszélyes agresszivitással próbál kitörni.

Mindazonáltal – mint azt már érintettem – a háború február végi kirobbanása szinte egy csapásra visszahozza az egymásra utaltság érzését, és a szolidaritást – mind makro-, mind mikroszinten. A világ országainak többsége, elsősorban az euroatlanti szövetség tagországai régen nem tapasztalt egységben foglalnak állást a putyini agresszióval szemben, és hirdetik meg szankcióikat Oroszország ellen. Különösen régiónkban civil szervezetek és magánszemélyek sokasága segíti igen aktívan az Ukrajnából menekülteket. A kérdés persze itt is az, hogy ez a lendület meddig fog kitartani…

Már csak azért is, mert ez a háború, mely egy világkatasztrófa rémét is előrevetítheti, erősen megtépázza egész személyiségünket, teljes habitusunkat. Együtt, egymást erősítve kerül itt bevetésre a neoliberális és autoriter pszichopolitika teljes eszköztára: a média szereplői egymással versengve árasztanak el bennünket régi-új áruikkal, a háború képeivel, a szenvedés, a rettegés és a lelkesedés érzéseivel, hangulataival – egyszerre legrosszabb és legjobb ösztöneinkre apellálva. (Sarkítva: és/mert a várható recesszió miatt más eladható termék előbb-utóbb már nem is igen lesz a piacon.) Majd a vezérszemélyek karizmája ezeket az ösztönöket a tudatos, a felettes én vezérlő csillagává emeli. Ahogy a helyzet „fokozódik”, és növekszik a bizonytalanság, úgy hullámzik lelkünkben a gyűlölet és az imádat érzése, és úgy változnak, sokszor helyet is cserélnek ezek tárgyai, vagyis az ezen érzelmek övezte személyek és csoportok. Ez nyilvánul meg abban, hogy az emberek gondolkodása a világ dolgairól csapongóvá és szélsőségessé válik. Röviden: személyiségünk, habitusunk rángatódzik. Visszahatása ennek pedig az, hogy a bennünket körülvevő „objektív” viszonyok, vagyis a struktúrák is még inkább labilizálódnak – és innentől az oksági lánc önmagát termeli újra.

A habitus rángatózása még közelebb hozza a metaverzum rémét, mert okától, az instabil világtól és az instabil Én-től való elfordulásra, az előlük való menekülésre ösztönöz. És bekövetkezhet a legrosszabb: a lélek elfáradása, az érdektelenség a világ dolgai iránt, a teljes közöny. A személyiség, a habitus visszafordíthatatlanul beleolvad a virtuális valóságba.

De egyáltalán nem biztos, hogy idáig eljutunk – olyan helyzet is kialakulhat, hogy egyszer csak ránk dobják az atombombát. Mostantól új lendületet kap a fegyverkezési verseny, már csak azért is, mert a biztosan beköszöntő recesszióban a globális tőke egésze, sőt rövid távon a lakosság is érdekelt lehet a katonai-ipari komplexumok felfuttatásában, mint a keresletet és a foglalkoztatottságot dinamizáló húzóerő működtetésében. És az egyre pusztítóbbá fejlesztett fegyvereket majd értékesíteni és használni is akarják…

✼

Most pedig hazai vizekre evezünk…

Az április 3-i országgyűlési választásokon a Fidesz–KDNP győz – elsöprő erővel. Győzelmének okai többrétegűek. Társadalmi támogatottsága egyrészt azért magas, mert – ahogyan arról szó volt – nagyjából 2017 óta a mélyszegénységben élőket kivéve minden társadalmi réteg jövedelmi helyzete javult kisebb-nagyobb mértékben. (Az egyenlőtlenségek alakulásáról jelenleg viták folynak.) Vele szemben az ellenzék a kampányban nem volt képes olyan programot megfogalmazni és azt hatékonyan, a társadalom számára érthető, átélhető módon – tehát közvetlen, személyes kapcsolatok révén is – kommunikálni, mely alapján az emberek kalkulálni tudták volna, hogy győzelme esetén mi várhat rájuk. (Ennek csak része az, hogy az ellenzék írott programja számszerű előirányzatokat csak nyomokban tartalmazott, tömve volt olyan, minden társadalmi réteget megcélzó ígéretekkel, melyek megvalósításának forrása így homályban maradt. A szociális programot megalkotók mindenki helyzetének jelentős javulását ígérték, de az ellenzék miniszterelnök-jelöltje adóemelésről hallani sem akart.)

Ezekhez az okokhoz hasonló erejűek – ha nem erősebbek – voltak a rövid és hosszabb távú társadalom-lélektani tényezők. A február végén kitört orosz–ukrán háború körülményei között különösen sokat nyomott a latban az, hogy Orbán Viktor ebben a kritikus helyzetben – túllépve korábbi barikádharcos imázsán – képes volt erőt, stabilitást, biztonságot és empátiát sugározni, melyre Márki-Zay Péter csak rákontrázni tudott, de azt is leereszkedő, intoleráns módon, gesztusokkal és rendkívül csapongóan tette. Orbán Viktor egy gondoskodó apafigura, Márki-Zay Péter egy nyughatatlan, kiszámíthatatlan kamasz képét mutatta fel. Hozzáteszem: erős kétségeim vannak afelől, hogy utóbbin kívül voltak-e még olyan erős személyiségek és csoportok az ellenzéken belül, melyek a kialakult, több szempontból is igen kritikus helyzetben valóban nyerni akartak, valóban vállalni akarták a kormányzás felelősségét.

Közhely, hogy Orbán Viktor képes ráérezni a magyar társadalom szociokulturális örökségével összefüggő lelki sajátosságaira, és képes azokat manipulálni. Az eddigi elemzések azonban döntően csak a társadalom negatív indulataira való rájátszásáról szóltak (tárgyai: migránsok, melegek, Soros stb.). Stratégiájában van azonban valami, ami még mélyebben rezonál a „néplélekre”. Ez pedig nem más, mint az ellenzék és a liberális értelmiség által sokat szidott hintapolitikája – vagyis a külső hatalmak közötti lavírozásra, azok egymással szembeni kijátszására irányuló törekvése. Erre pedig a magyar társadalom tudattalanjában nem csupán negatív példák vannak – itt és most csak a népre időnként kikacsintó Kádár János alakját idézem fel. Kompország lakói azért is fogékonyak erre a magatartásmintára, mert/és saját egyéni életükben is pontosan ezt a stratégiát követték és követik – kell követniük. Korábban említett ravasz szervilizmusuknak talán éppen ez a lényege: a behódolás látszatát kelteni, de közben kicselezni, kijátszani egymás ellen a különböző hatalmasokat. Ezért is van az, hogy rajongói Orbán Viktorban kicsit magukat látják viszont, benne kicsit magukat respektálják, sőt szeretik.

Ha pedig nem sikerül a hatalmasokat kicselezni egymás ellen, és/vagy azok szembenállása erősödik, nos, akkor jön a kettes számú stratégia: a távolmaradás, a semlegesség látszata, a konfliktushelyzet kikerülése – a sumákolás. Erre a beállítódásra alapozódott Orbánnak az a választások előtt majd’ minden nap közzétett üzenete, mely szerint Magyarországnak ki kell maradnia a háborúból, Magyarország nem küld fegyvereket és katonákat Ukrajnába.

Mindazonáltal, a hintapolitika eladhatóságának sikere azon is alapult, hogy annak hosszú ideig volt pozitív hozadéka – persze csak részben az ország, döntően az Orbán vezette hatalmon lévő rend számára. Egyfelől a bőségesen beáramló európai uniós források, másfelől a viszonylag olcsó és biztonságosan érkező orosz gáz és gázolaj (bár ezek relatív áráról viták folynak) egy ideig növelték Orbánék mozgásterét, ezen belül azt a képességüket, hogy befolyásukat az őket körülölelő hatalmakra mindig a rivális másik félnél elért pozíciójukra mutogatva, hivatkozva bővíthessék. Ennek gazdasági hozadékát azonban eltékozolták, pontosabban saját magukra és klientúrájukra (utóbbiba itt és most a busás támogatásokkal kistafírozott multinacionális vállalatokat is beleértem) költötték. Ahelyett, hogy ezeket a forrásokat az örökségükül kapott egyoldalú, kvázi globalizált gazdasági szerkezet módosítására, megváltoztatására és a humán erőforrások fejlesztésére vagy legalábbis szinten tartására fordították volna. (Hiába javult majd’ minden társadalmi réteg jövedelmi helyzete kisebb-nagyobb mértékben, ha közben a közszolgáltatások lezüllöttek, az azokkal való ellátottságunk romlott, ráadásul számos területen a magasabb bérért a munka nagyobb intenzitását követelték a dolgozóktól). Következmény: a termelékenység egyre kedvezőtlenebb alakulása miatt nemcsak hogy nem tudtunk régiós pozíciónkon javítani, de a reáljövedelmek 2017-től datálható meglódulása ellenére is jócskán sereghajtók lettünk, nemcsak életszínvonalban, de az annak alapját jelentő egész gazdasági potenciálunkat tekintve is. Pontosabban: gazdaságunk növekedése az elmúlt egy-másfél évben nemzetközi összehasonlításban is igen jelentős volt, ezért azonban több mint negyvenöt ezer covidos honfitársunknak kellett halálával fizetnie. A koronaválság kezelésére rendelkezésre álló forrásokat – szemben a világ legtöbb országával – a fennálló hatalom a munka alapú társadalom ideájának jegyében nem az egzisztenciájukat vesztett emberek megsegítésére és a járvány megfékezésére, hanem a gazdaság mielőbbi felgyorsítására fordította – különös tekintettel a közelgő választásokra.

A kezdeti sikerek után azonban az orosz–ukrán háború kirobbanásával minimálisra zsugorodtak a hintapolitika további folytatásának lehetőségei, és ezzel beszűkült az ország vezetőinek mozgástere: Orbán Viktor csak addig volt Európában nagy befolyású vezető, amíg háta mögött tudhatta, pontosabban európai partnerei szorosan a háta mögött láthatták az orosz politikai és katonai vezetést. A háború teremtette új helyzet azonban cezúrát hozott: az őt körülvevő két nagyhatalom rég nem látott intenzitású egymásnak feszülése, a tartósnak ígérkező hidegháború körülményei között úgy tűnik, választani kell a „Nyugat” és a „Kelet” között – és a választás kényszerét az erre a helyzetre rögtön ráépülő, a „Nyugat” felsőbbrendűségét és a „Kelet” elmaradottságát hangoztató, meglehetősen rasszista ízű neoliberális doktrína csak tovább erősíti.

De a belső mozgástér is szűk, pontosabban szűkülő: a humán erőforrások lepusztulása szinte már visszafordíthatatlan, a strukturális munkanélküliség erősödő, a mesterségesen létrehozott hazai nagyburzsoázia főként csak viszi a pénzt, olyan új értéket, mellyel enyhíteni lehetne az egyoldalú gazdaságszerkezetünk teremtette kiszolgáltatottságunkon, csak nyomokban hoz létre, az Oroszországgal szemben foganatosított szankciókkal összefüggésben a várható recesszió tartósnak ígérkezik, az államadósság növekvő. Ráadásul, ahogyan azt már előre jeleztem, a recesszió körülményei között a német piacra épülő, a GDP-t elsősorban húzó autóiparunk elveszítheti a német –és európai – politikai elit, valamint nagyburzsoázia érdeklődését (az akkumulátorgyárak tömeges betelepítésének hatékonysága pedig ugyancsak kétséges). A „Kelettől” el leszünk zárva, de a „Nyugatnak”, egy esetleges Európai Egyesült Államoknak sem igen kellünk majd. Hacsak tulajdonosai át nem állítják a nálunk működő, döntően német ipari kapacitásaikat hadiipari termelésre – ennek az opciónak az ad realitást, hogy Németország, de az EU is nemrég bejelentette, hogy beszáll a fegyverkezési versenybe, bővíti fegyveres katonai kapacitásait, erőit.

Globális és lokális lehetőségeink tehát igen bizonytalanná váltak, mindazonáltal természeti adottságaink miatt az autarkiához való visszatérés sem járható út számunkra – a világban erősödő autark törekvések nálunk nem lelhetnének termékeny talajra.

Hogy nagyon hosszú távon egy kínai központú autoriter, digitális „világállam” hogyan hatna ránk, mennyiben és hogyan tudnánk a vezérletével létrejövő világpiacba integrálódni, az egyelőre nyitott kérdés.

A gazdasági recesszió és az általános hanyatlás a lelkek világában depresszióval és az azáltal táplált agresszióval fog járni – tovább erősödhet a szélsőjobboldal. Mely, ha szélesebb mozgalommá válik, lehet, hogy a jelenlegi tekintélyszemélyeket és vezért elsodorhatja, de majd újakat emel maga fölé. A nyíltan náci Mi Hazánk Mozgalom bekerülése a parlamentbe már ennek előszele is lehet.

Imádat és gyűlölet egymásnak feszülése és váltakozása, a személyiség, a habitus rángatózása, az ezeket valamennyire féken tartani képes demokratikus hagyományok gyengesége, hiánya miatt nálunk erősebb lehet, mint a centrumkapitalista országokban. És mindez visszahat az alapstruktúrákra: mivel az instabil habitus nálunk nemigen lesz képes előreszaladni a struktúrákhoz képest, a szétesés szélére sodort egyének nagy valószínűség szerint a szétesés szélére sodródó, a globális hatásoknak növekvő mértékben kitett struktúrákat fogják újratermelni. És/de az sem biztos, hogy az emberek ezt egyáltalán, pontosabban időben észreveszik, mivel a hatalmon lévők retorikája a korábbiakhoz hasonlóan „szabadságharcos” lesz. A Bibó István definiálta hamis konstrukció így bár új ruhát ölthet, továbbra is újrakonstruálja majd önmagát. Lehetséges, hogy a pozíciójában most megerősített hatalmon lévő rend várhatóan elég hamar bekövetkező bukásán is túl…

✼

Mint azt már jeleztem, de most kiélezem, a belátható jövőben a világban a legvalószínűbb társadalomszerveződési szcenárió a vezér, vezérek uralmának és a fogyasztás uralmának (akár annak időnkénti kényszerű visszaesésén, visszanyesésén alapuló) sajátos ötvöződése lesz. Melynek létrejöttét a tőkeuralom terjeszkedése hajtja. Vagyis, bármily paradoxon is, az orwelli 1984 és a huxleyi Szép új világ egymás mellett élése, de inkább összeolvadása várható. De addig még a geopolitikai, geogazdasági helyzet számtalan mutációja jöhet létre. És utána is.

Mindennek többtényezős hatása lesz a rendszerkritikai baloldal lehetőségeire és feladataira. Hogy a régi világrend felbomlása és az új létrejötte hogyan hat majd eme baloldal legalapvetőbb bázisának, a globális munkásosztálynak létrejöttére és megszilárdulására, az még sokáig nyitott kérdés lesz. Mindazonáltal a rendszerkritikai baloldalnak már ezt megelőzően globalizálódnia kell, mert annyi már bizonyos, hogy az új világrendben és az oda vezető úton a tőke-munka viszony rohamos tempóban fog kilépni a nemzetállami keretekből, és erre vannak is már jelek.

De mi van akkor, ha az ökológiai katasztrófa miatt idáig nem tudunk eljutni, hiszen ami körülöttünk van, az bármikor összeomolhat? Vagyis mi van akkor, ha most, vagy a belátható időben kell létrehoznunk azt az állapotot, hogy kevesebbet termelünk vagy „nemnövekedünk”, de a javakat egyenlőbben osztjuk el. Nos, akkor mégiscsak az van, amit Kiss Viktor és más posztmodern gondolkodók mondanak, hogy minél többünknek a saját hajunknál fogva kell magunkat kirángatnunk a rendszerből. És ennek példáját fel is kell mutatnunk! Jó lehetőséget teremt erre a szolidáris gazdaság kiépítésén való munkálkodás: ez egyrészt nagy mértékben célozza meg a reproduktív, „ház körüli” munkát, mely akkor is adódik számunkra, ha az első gazdaságból kiesünk – mint az az eljövendő válságban tömegesen várható. Másrészt alkalmat teremt a kizsákmányoltakkal való közvetlen kapcsolat kialakítására, így lehetőséget a rendszerkritikai baloldal ma még hiányos társadalmi empátiájának elmélyülésére.

Utóbbihoz azonban még más is kell: olyan kisközösségek létrehozása és működtetése a rendszerkritikai baloldalon belül (is), melyek érzelmi energiáikkal segítik identitásunk épen tartását, és segítik azt, hogy ha elfáradunk a sziszifuszi munkában, akkor ez ne vezessen kiégéshez és a közös ügyektől való elforduláshoz.

Mindez vonatkozik a magyar baloldalra is, melynek lehetőségei, feladatai mindazonáltal erősen függenek attól, hogy létrejön-e, megerősödik-e a globális rendszerkritikai baloldal, és ebbe hogyan tud a maga részéről bekapcsolódni. Jelentősége, feladatai most, hogy a szélsőjobboldali Fidesz ismét hatalomra került, és a kis náci mozgalom, az MHM is parlamenti mandátumokat szerzett, tovább fog növekedni – a politikai rendszerváltás utáni korszak talán legnehezebb, a magyarországi újkapitalizmus talán legkritikusabb időszaka elé nézünk. A kihívás nagy, a felelősség óriási…

Irodalom

Alexander, Jeffrey (1996): Szociológiaelmélet a második világháború után. Balassi Kiadó, Budapest

Almási Miklós (2002): Korszellem v@dászat. Helikon Kiadó, Budapest

Anderson, Perry (2001): Megújulások. Eszmélet, (50), 126–143.

Angry Workers (2020): Meló a korona-rezsim alatt. tett.merce.hu, március 24., 15:51

Antal Attila (2020): Koronavírus és az Orbán-rendszer osztálypolitikája. merce.hu, május 17., 18:00

Bánki György (2016): A legnagyszerűbb könyv a nárcizmusról. Ab Ovo Kiadó, Budapest

Bánki György (2021): Avatar avatarnak farkasa. magyarnarancs.hu, március 24., 21:00

Bartha Eszter (2009): A munkások útja a szocializmusból a kapitalizmusba Kelet-Európában 1968–1989. L’Harmattan Kiadó – ELTE BTK Kelet-Európa Története Tanszék, Budapest

Bartha Eszter – Tóth András (2017): Munkásfiatalok az újkapitalizmusban. Educatio, 26 (1), 75–86.

Bauer Tamás (1982): A második gazdasági reform és a tulajdonviszonyok. Mozgó Világ, (11), 3–26.

Bibó István (1948): Eltorzult magyar alkat, zsákutcás magyar történelem. In: Bibó István (1986): Válogatott tanulmányok. Második kötet 1945–1949. Magvető Könyvkiadó, Budapest, 569–620.

Bihari Mihály (1985): Politikai rendszer és szocialista demokrácia. ELTE Állam- és Jogtudományi Kar, Tudományos Szocializmus Tanszék, Budapest

Bourdieu, Pierre (1977): Outline of Theory of Practice. Cambridge University Press, Cambridge

Bourdieu, Pierre (1978): A társadalmi egyenlőtlenségek újratermelődése. Ford. Ádám Péter – Ferge Zsuzsa – Léderer Pál. Gondolat Könyvkiadó, Budapest

Bourdieu, Pierre (1983): The Forms of Capital. In: John. G. Richardson: Handbook of Theory and Research for the Sociology of Education. Greenwood Press, New York – Westport, Connecticut – London

Bourdieu, Pierre (1990): Te Logic of Practice. Polity Press, Cambridge – Oxford – Boston – New York

Bozóki András – Hegedűs Dániel (2017): A kívülről korlátozott hibrid rendszer. Az Orbán-rezsim a rendszertipológia tükrében. Politikatudományi Szemle, (2), 7–34.

Böröcz József (1992): Kettős függőség és tulajdonvákuum. Társadalmi átalakulás az államszocialista félperiférián. Szociológiai Szemle, 2 (3), 3–20.

Böröcz József (2005): Gondolatkísérlet a globális elosztásról. Polányi Károly emlékére. Eszmélet, (66), 61–70.

Brooks, David (2000): Bobos in Paradise: The New Upper Class and How to Get There. The Atlantic Monthly, New York

Budai Mátyás (2020): Igaza volt Marxnak? Összeomlik a kapitalizmus? Új Egyenlőség, április 5.

Busi, Beatrice – Delfanti, Alessandro – Biddle, Erika (2020): Dolgozók és vírus: radikális tanulságok Olaszországból. merce.hu, március 23., 7:30

Butler, Carolin (2020): Liberia: Healthcare Workers raise alarm. Solidarity Center AFL-CIO, április 9.

Büttl Ferenc (2018): A magyar gazdaság helyzete 2018-ban. 2. rész. merce.hu, április 7., 20:10

Büttl Ferenc (2020): A válság anatómiája. 1–4. rész. merce.hu, március 20., 7:30; március 21., 17:45; március 28., 7:30; március 30., 17:41

Carchedi, Guglielmo – Roberts, Michael (2018): World in Crisis. A Global Analysis of Marx’s Law of Profitability. Haymarket Books, Chicago, Illinois

Csanádi Mária (1995): Honnan tovább? A pártállam és az átalakulás. T-Twins Kiadó – MTA Közgazdaságtudományi Intézet, Budapest

Csapó, Benő (2008): Integrating recent development in educational evaluation: formative, longitudinal and online Assessments. Keynote Lecture. The European Conference on Educational Research. Gothenburg, Sweden. 8–9 september

Daly, Herman E. (1990): Subtainable Growth: An Impossibility Theorem. Development 1990:3/4. Journal of SIT

Deleuze, Gilles – Guattari, Felix (2009): Anti-Oedipus. Capitalism and Schizophrenia. Penguin, New York – London

Dés Fanni (2021): A szex és a szabad választás mítosza. merce.hu, március 30. 08:00

Djilas, Milovan (1969): The Unperfect Society Beyond the New Class. Harcourt Trade Publishers, London

Éber Márk Áron (2016): A homokóra közepe – a szűkülő középosztály nyomában. 1. Új Egyenlőség, december 5.

Éber Márk Áron (2019): Osztályszerkezet Magyarországon globális perspektívából. Fordulat, (26), 74–114.

Elliott, Anthony (1993): The Self-destructive Subject: Critical Theory and Analysis of Unconscious and Society. Free Associations, (28), 503–544.

Elster, Jon (1985): Making Sense of Marx. Cambridge University Press, Cambridge

Erdei Ferenc (1976): A magyar társadalom a két világháború között. I–II. Valóság, (4–5), 23–55., 36–58.

Erős Ferenc (2001): Az identitás labirintusai. Narratív konstrukciók és identitás-stratégiák. Janus – Osiris Kiadó, Budapest

Fáber Ágoston (2018): Pierre Bourdieu: elmélet és politika. Napvilág Kiadó, Társadalomelméleti Műhely, Budapest

Fáber Ágoston (2019a): A pozitív pszichológia indiszkrét bája. Új Egyenlőség, május 5.

Fáber Ágoston (2019b): Az autotelikus párkapcsolat és a gyerekvállalás mint „metaprojekt”. Replika, (110), 95–136.

Fazekas Lázár Benjámin (2020): Ahol nem segít a kormány, ott összefog a nép – szolidaritási mozgalmak Latin-Amerikában a járvány idején. merce.hu, március 14. 8:59

Filippov Gábor (2018): A hibrid ellenforradalom kora. 24.hu, július 31., 11:01

Fisher, Mark (2020): Kapitalista realizmus. Nincs alternatíva? Napvilág Kiadó, Budapest

Fromm, Erich (1993a): Menekülés a szabadság elől. Akadémiai Kiadó, Budapest

Fromm, Erich (1993b): A szeretet művészete. Háttér Kiadó, Budapest.

Gagyi Ágnes (2014): Az antipopulizmus mint a rendszerváltás szimbolikus eleme. In: 1989. A Fordulat tematikus száma. (21), 298–316.

Gagyi Ágnes (2018): Szolidáris gazdaság: a válságra adott társadalmi válasz anyagi alapjai. merce.hu, február 8., 16:30

Gagyi Ágnes (2019): A válság politikái. Napvilág Kiadó, Budapest

Gazdag László (é. n.): Az alacsony fizetésektől szenved Magyarország. ado.hu

Govan Peter (2001): Közeleg az igazság pillanata. Eszmélet, (5), 210–212.

Graeber, David (2020): Bullshit munkák. Typotex Kiadó, Budapest

Gregor Anikó – Kováts Eszter (2020): Koronavírus: Élőben robban a gondoskodási válság. 24.hu, március 22. 20:01

Gyilasz, Milován (é. n.): Az új osztály. Europa Verlag, Zürich

Habermas, Jürgen (1971): A társadalmi nyilvánosság szerkezetváltozása. Gondolat Könyvkiadó, Budapest

Hahn, Frank (1982): The neo-Ricardians. Cambridge Journal of Economics, (6), 353–374.

Han, Byung-Chul (2020a): Pszichopolitika. A neoliberalizmus és az új hatalomtechnikák. Typotex Kiadó, Budapest

Han, Byung-Chul (2020b): A transzparencia társadalma. Ráció Kiadó, Budapest

Han, Byung-Chul (2021): Csillapító társadalom. A fájdalom ma. Typotex Kiadó, Budapest

Hankiss Elemér (1884): Második társadalom. Valóság, (11), 2–16.

Hardt, Michael – Negri, Antonio (2000): Empire. Harvard University Press, Cambridge, Mass.

Harmat Ádám (2019): Magyarország 2019-ben június 14-én érte el a túlfogyasztás napját! ecoluunge.hu, június 17.

Heller Ágnes (1978): Az ösztönök. Az érzelmek elmélete. Gondolat Könyvkiadó, Budapest

Higley, John – Pakulski, Jan (2007): Elite and Leadership Change in Liberal Democraties. Comparative Sociology, 6 (1–2), 6–26.

Hindley, Michael (2002): Az egyetlen játéklehetőség a városban. Eszmélet, (50), 202–204.

Horváth Bence (2021): Fiatal felnőttek, akiknél a kiégés az alapállapot. 444.hu, január 10. 7:25

Huszár Ákos (2019): Osztálytársadalom-e a magyar társadalom? Szociológiai Szemle, 29 (4), 4–32.

Huszár Ákos (é. n): Létminimum és osztályelemzés. Kézirat, Budapest

James, Oliver (2008): The Selfish Capitalist: Origins of Affluenza. Vermillon, London

Jameson, Fredric (1991): Postmodernism, or the Cultural Logic of Late Capitalism. Duke University Press, Durham

Jameson, Fredric (2000): Reification and Utopia in Mass Culture. In: Hardt, Michael – Weeks, Kathi (eds.): The Jameson Reader. Wiley – Blackwell, Hoboken, N. J., 27–47.

Jameson, Fredric (2010): A posztmodern, avagy a kései kapitalizmus kulturális logikája. Noran Libro, Budapest

Jánossy Ferenc (1969): Gazdaságunk mai ellentmondásainak eredete és felszámolásuk útja. Közgazdasági Szemle, (7–8), 126–145., 320–376.

Jones, Kate (2020): Tip of the iceberg’ is our destruction of nature responsible for Covid-19? The Guardian, Wed 18 Mar, 06:00

Jung, Carl Gustav (1995): Analitikus pszichológia. Göncöl Kiadó, Budapest

Kis János (1994): Egyenlőtlenség és kizsákmányolás. In: Lehetséges-e egyáltalán? Márkus Györgynek – tanítványai. Atlantisz Könyvkiadó, Budapest, 261–342.

Kiss Soma Ábrahám (2020): Nesze semmi, fogd meg jól, avagy mentsen meg az Orbán-kormány. merce.hu, április 7., 8:59

Kiss Viktor (2018): Ideológia, kritika, posztmarxizmus. Napvilág Kiadó, Budapest

Kiss Viktor (2020): Baloldal a posztmodern kapitalizmusban. Eszmélet, (125), 80–88.

Kiss Viktor (2021): Kívül/Belül. Egy új politikai logika. Napvilág Kiadó, Budapest

Konrád György – Szelényi Iván (1989): Az értelmiség útja az osztályhatalomhoz. Gondolat Könyvkiadó, Budapest

Kornai János (1992): A posztszocialista átmenet és az állam. Gondolatok fiskális problémákról. Közgazdasági Szemle, (6), 489–512.

Kornai János (2016): Bebetonozott hatalmak, autokráciák – és a magyar változat. Farkas Zoltán interjúja. hvg.hu, december 28., 11:00

Kováts Eszter – Csányi Gergely (2020): Excelszemléletű baloldal: mi az interszekcionalitás, és mi a baj vele? merce.hu, szeptember 2., 7:30

Laki Mihály – Szalai Júlia (2004): Vállalkozók vagy polgárok? A nagyvállalkozók gazdasági és társadalmi helyzetének ambivalenciája az ezredforduló Magyarországán. Líra, Budapest

Lengyel László (1977): Gazdasági szerkezet és intézményrendszerünk megváltoztatása. Kézirat, Budapest

Lovelock, James E. (1979): Gaia – A New Look at Live in Earth. Oxford University Press, Oxford

Luckmann, Thomas (1979): Personal Identity as an Evolutionary and Historical Program. In: M. von Cranach – K. Foppa (eds.): Human Ethnology. Cambridge University Press – Maison des Sciences de L’Homme, Paris – Cambridge

Lust Iván (1997): A belső szabadság és a csodabogyók. A pszichoterápia válsága az 1990-es években. Kritika, (december), 32–35.

Lust Iván (2002): Multimédia-üzemmód. Kritika, (szeptember), 10–12.

Marx, Karl – Engels, Friedrich (1974): A tőke. III. könyv. Kossuth Könyvkiadó, Budapest

Marx, Karl – Engels, Friedrich (2004): A Kommunista Párt kiáltványa. Marxists Internet Archive (marxists.org/)

Melegh Attila (2016): Átmeneti osztály és hegemónia. Előadás Szelényi Iván tiszteletére. Eszmélet, 28 (112), 78–91.

Mills C. Wright (1972): Az uralkodó elit. Gondolat Könyvkiadó, Budapest

Myrdal, Gunnar (1958): Value in Social Theory: A Selection of Essays on Methodology. Harper, New York

Pap Szilárd István (2019): A professzor, aki érthetően magyarázta el az amerikai gazdaság igazságtalanságát. merce.hu, január 14., 15:30

Pap Szilárd István (2020a): Miért nem sikerült győzni Bernie Sandersnak? merce.hu, május 7., 7:30

Pap Szilárd István (2020b): 2020: az év, amikor a denevérzabálós poénkodás helyett radikális alternatívákat is elgondolhattunk volna. merce.hu, december 28., 7:30

Papp András (2020): Megmenthet e minket a Green New Deal? Új Egyenlőség, március 29.

Pitti Zoltán (2006): A tulajdonosi struktúra módosulása és a jövedelemelosztás új gyakorlata a felzárkózó magyar gazdaságban 1992–2004. Kézirat, Budapest

Pogátsa Zoltán (2007): Éltanuló válságban. Libri, Budapest

Pogátsa Zoltán (2020): Válságkezelő csomag: mégis van ateista a zuhanó repülőn? merce.hu, április 8., 16:00

Rachman, Gideon (2009): Hungarian lessons for a world crisis. Financial Times, May 11.

Rice-Oxley, Mark (2019): Mental illness: is there really a global epidemic? The Guardian, Mon 3 Jun, 8:00

Riesman, David (1968): A magányos tömeg. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest

Rifkin, Jeremy (2001): The Age of Access. The New Culture of Hyper-capitalism Where all of Life is a Paid-for Experience. Jeremy P. Tarcher – Putman, New York

Roemer, John E. (1982): A General Theory of Exploitation and Class. Harvard University Press, Cambridge

Scheiring Gábor (2019): Egy demokrácia halála. Az autoriter kapitalizmus és a felhalmozó állam felemelkedése Magyarországon. Napvilág Kiadó, Társadalomelméleti Műhely, Budapest

Sebők Miklós (2019): Paradigmák fogságában. Elitek és ideológiák a magyar pénzügyi kapitalizmusban. Napvilág Kiadó, Budapest

Sipos Balázs (2015): A játéktér elhagyása – WTF Baloldal. merce.hu, október 23., 14:30

Spiró György (2021): Valószínűleg bennem is rejtőzik egy színész. Színház Online, május 28. 10:35

Szabó Andrea (2020): Idézi D. Kovács Ildikó (2020) Átformálhatja a világot a karantinik generációja. 24.hu, március 28., 17:24

Szalai Erzsébet (1982): A reformfolyamat új szakasza és a nagyvállalatok. Valóság, (május) 3–14.

Szalai Erzsébet (1989): Gazdasági mechanizmus, reformtörekvések és nagyvállalati érdekek. Aula Kiadó, Budapest

Szalai Erzsébet (1994): Útelágazás. Hatalom és értelmiség az államszocializmus után. Pesti Szalon Könyvkiadó – Savaria University Press, Budapest – Szombathely

Szalai Erzsébet (1999): Oroszlánok és globalizáció. Kísérlet az 1998 tavaszán hatalomra került kormány szociológiai és szociálpszichológiai megközelítésére. Új Mandátum Kiadó, Budapest

Szalai Erzsébet (2001): Gazdasági elit és társadalom a magyarországi újkapitalizmusban. Aula Kiadó, Budapest

Szalai Erzsébet (2004): Az első válaszkísérlet. A létezett szocializmus – és ami utána jön… Nemzeti Tankönyvkiadó, Budapest

Szalai Erzsébet (2005): Socialism. An Analysis of its Past and Future. CEU Press, New York – Budapest

Szalai Erzsébet (2008): New Capitalism – and What Can Replace it. Pallas Publisher Ltd., Budapest

Szalai Erzsébet (2011): Koordinátákon kívül. Fiatal felnőttek a mai Magyarországon. Új Mandátum Kiadó, Budapest

Szalai Erzsébet (2012): Globális válság – magyar válság – alternatívák. L’Harmattan Kiadó, Budapest

Szalai Erzsébet (2014): Autonómia vagy újkiszolgáltatottság. Kalligram Kiadó, Budapest

Szalai Erzsébet (2018a): Hatalom és értelmiség a globális térben. Kalligram Kiadó, Budapest

Szalai Erzsébet (2018b): A félfeudális hatalmi rend Magyarországon. hvg.hu, 2018. szeptember 27. 14:25; ebben a kötetben

Szalai Erzsébet (2019): Baloldal az új válság kihívása előtt. merce.hu, augusztus 23., 14:00

Szalai Erzsébet (2020a): Covid-19 – válság – alternatívák. In: Kőrössi P. József – Zámbó Kristóf (szerk.): Vírus után a világ. Noran Libro – Szépírók Társasága, Budapest, 88–98.; ebben a kötetben

Szalai Erzsébet (2020b): Újszocializmus – és a baloldal új helyzetben. eszmelet.hu, 2020. augusztus 13.; ebben a kötetben

Szalai Júlia (1988): Társadalmi válság és reform-alternatívák. In: Arat a magyar. A Szociálpolitikai Értesítő és a Fejlődés-tanulmányok sorozat különszáma. MTA Szociológiai Kutatóintézete, Budapest, 48–66.

Szigeti Péter (2005): Világrendszernézőben. Globális „szabadverseny” – a világkapitalizmus jelenlegi stádiuma. Napvilág Kiadó, Budapest

Tamás Gáspár Miklós (2000): A forradalmi turisztika szépségei és buktatói. magyarnarancs.hu, szeptember 28., 0:00

Tamás Gáspár Miklós (2020): A Tőke közérthetőbb, mint az én cikkeim? Ne vicceljünk már! Interjú. Készítette Techet Péter és Varsányi Bence. azonnali.hu, december 25., 08:30

Thoburn, Nicholas (2003): Deleuze, Marx and Politics. Routledge, New York

Tóth Csaba (2020): Befejezi elnökjelölti kampányát Bernie Sanders. merce.hu, április 8., 17:50

Tóth Nándor (2019): Hatszáz állami vállalatot privatizáltak a magyar vállalkozók. Mi lett a többivel? g7.hu, szeptember 23., 15:15

Trotsky, Leon (1972): Revolution Betrayed. Pathfinder, New York

Trotzki, Leo (1976): Der neue Kurs. In linke opposition in der Sowjetunion 1923–1928. Bd. I., INTARLIT Verlag, Berlin, 250–388.

Utasi Ágnes (szerk.) (2006): A szubjektív életminőség forrásai. Biztonság és kapcsolatok. MTA Politikai Tudományok Intézete, Budapest

Vrousalis, Nicholas (2020): Socialism Unrevised: A Replay to Roemer on Marx Exploitation, Solidarity, Worker Control. Philosophy and Public Affairst, 49 (1), 78–109.

Weber, Max (1967): Gazdaság és hatalom. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest

Went, Robert (1996): Globalization – Neoliberal Challenge, Radical Responses. Pluto Press, London – Sterling, Virginia

Wright, Eric Olin (1985): Általános keretrendszer az osztálystruktúra elemzéséhez. In: A társadalmi rétegződés komponensei. Szerk. Angelusz Róbert. Új Mandátum Kiadó, Budapest, 1977, 178–223.

Wright, Eric Olin: (2017): Fontos-e még az osztály? Ford. Éber Márk Áron. Eszmélet, (114), 9–32. Eredeti megjelenés: Why Class Matters: An Interview with Erik Olin Wright. Jacobin, 2015. december 23.

Žižek, Slavoj (1989): The Sublime Object of Ideology. Verso, London

Žižek, Slavoj (2020): Biggest threat Covid-19 epidemic poses is not our regression to survivalist violence, but BARBARISM with human face. Russia Today, 19 Mar. 16:59

Az írások első megjelenése

Eltorzult magyar alkat, zsákutcás magyar rendszerváltás. Ebben a kötetben először.

Széttartó emlékezet. – Számvetés a rendszerváltással. Új Egyenlőség, 2020. április 1.

A Fidesz és a hatalom konvertálása. hvg.hu, 2019. március 22., 15:56

A félfeudális hatalmon lévő rend Magyarországon. hvg.hu, 2018. szeptember 27. 14:25

Rabszolgatörvény: artikulálódik a tőke-munka viszony? merce.hu, 2019. január 10., 16:13

A magyarországi újkapitalizmus különössége. hvg.hu, 2019. december 19., 11:36

Covid-19 – válság – alternatívák. In: Kőrössi P. József – Zámbó Kristóf (szerk.): Vírus után a világ. Noran Libro – Szépírók Társasága, Budapest, 88–98.

Vírus – elit – kiút. merce.hu, 2020. június 22., 7:30

Koronaválság és tudományok. socio.hu, 2020/2. 188–189.

A létezett szocializmus – és öröksége. merce.hu, 2021. február 18., 7:30

Kizsákmányolás az újkapitalizmusban. merce.hu, 2019. február 1., 13:46

Szenvedélyek, identitások – és struktúrák. Ebben a kötetben először. Rövid, vázlatszerű változata Lélek és profitráta címmel: merce.hu, 2021. január 23., 7:30 és január 24., 7:30

Újszocializmus – és a baloldal új helyzetben. eszmelet.hu, 2020. augusztus 13.

Bourdieu, az értelmiség politikai szerepvállalása és a struktúrák. merce.hu, 2020. július 24., 17:35

Két kapitalizmus Magyarországon? merce.hu, 2019. december 7., 7:30

A kizsákmányolás annál is nagyobb… merce.hu, 2020. szeptember 19., 19:30

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Németh Zsófia
Borító Janković Milán
Művészeti vezető Janković Milán
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 367 4

Felhasznált betűtípus:
Noticia Text – SIL Open Font Licence