Trócsányi László

Párizsi Napló

avagy ami
a nagyköveti jelentésekből kimaradt…

2010. július – 2014. június

Századvég Kiadó

Budapest, 2020

A címlapon a Matignon-palota, most a francia kormányzat épülete,
korábban az Osztrák-Magyar Monarchia nagykövetsége szerepel.

© Trócsányi László, 2018

© Századvég Kiadó, 2018

Felelős kiadó: a Századvég Kiadó vezetője

A borítót tervezte: KEKE Grafikai Stúdió

Elektronikus változat: Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5164-60-6

Szüleim emlékének és gyermekeim emlékezetének

Tartalom

Előszó (Martonyi János)

Bevezetés

A francia állam vezetése

Franciaország és az Európai Unió

Franciaország és a migráció

Franciaország és Magyarország

Köszönetnyilvánítások

1. fejezet Vigyázz! Kész! Rajt!

2. fejezet Mission: Impossible? Az első benyomások

2.1. Közeleg a tél!

3. fejezet C’est la vie… Új év – új élet?

3.1. A magyar EU-elnökség első kihívásai és egyéb megpróbáltatások

3.2. Egy alkotmány nyomában…

3.3. Post festa? Siker, kudarc és ünnepek: élet az EU-elnökség és az alkotmányozás után

4. fejezet La vie continue – Az élet megy tovább. Az év, amikor mégsem lett vége a világnak.

4.1. A változás szele: új elnök, új éra, veszedelmes viszonyok?

4.2. Újratervezés, aztán újra tervezés

5. fejezet La vie passe trop vite – Az élet túl gyorsan zajlik

5.1. Egy újabb év első kihívásai: háborúk és ünnepek változó frontokon

5.2. Párizsban járt az ősz – de nem nesztelen suhant…

6. fejezet Les beaux jours de la vie – un triomphe de l’avocat – Az élet szép napjai – egy ügyvéd győzelmet arat

6.1. Adieu – Búcsú az állomáshelytől

Irodalomjegyzék

A szerzőről

Képmelléklet

Előszó

Trócsányi László: Párizsi napló,
avagy ami a nagyköveti jelentésekből kimaradt
című könyvéhez

Nem tartozik kellemes emlékeim sorába, amikor Trócsányi Lászlót brüsszeli nagykövetként történő kinevezése kapcsán, az egyébként kiválóan sikerült parlamenti bizottsági meghallgatása után, egy jobb sorsra érdemes politikus az „üzlettársamnak” minősítette. Üzlettárs? Hiszen sohasem volt közös „üzletünk”, egyikünk sem volt remek üzleteiről nevezetes. Mondhatták volna, hogy tanártárs, mivel valóban együtt ültünk a szegedi jogi kar tanácsülésein, ő az alkotmányjog, jómagam pedig a nemzetközi magánjog tanáraként. Talán még az sem lett volna sértő, ha versenytársnak nevezik, hiszen két egymással is versenyző ügyvédi iroda viselte nevünket. Igazságtalan volt és ezért bántott az „üzlettárs” megjelölés, annál is inkább, mert akkor még ostoba módon valóságtartalmat kerestem a politikai indíttatású megnyilvánulások mögött.

Az igazat megvallva magam is enyhén meglepődtem, amikor e könyv szerzője 1998-ban készséget mutatott arra, hogy diplomáciai szolgálatba lépjen. Mi késztetett egy neves tudós egyetemi tanárt és sikeres ügyvédet arra, hogy legalábbis átmenetileg elhagyja pályáját, és ismeretlen kockázatokkal teli, új pályára lépjen? Pedig egyszerű volt a magyarázat, legfeljebb nem mindig és nem mindenki érti. Trócsányi László a hazáját akarta szolgálni, úgy érezte, ezen az új területen talán közvetlenebbül, nehezebb kihívásokkal szemben tudja ezt megtenni.

Az azóta eltelt évtizedek pedig arról győztek meg, hogy Trócsányi László valójában és egyszerűen „csak” a sorstársam. Családi örökségünk, nemzeti és európai elkötelezettségünk, értékeink, érdeklődésünk, ambícióink és persze a történelem nyújtotta csodálatos alkalom egy közösségbe hozott minket, és sok mindenben együtt kellett ugyanazt a hazát és ugyanazokat az értékeket szolgálnunk. Életünk pályáját nemcsak magunk alakítottuk, azt a rajtunk jórészt kívülálló fejlemények, például az egyes parlamenti választások is formázták. Többször váltottunk pályát, de a lényeget illetően nem változtak a dolgok. Az idők változnak, de ez a szereplőkre csak bizonyos korlátok között alkalmazható.

Majd elérkeztünk 2010-hez. Nem titok, hogy szerzőnk már korábban készült a párizsi nagyköveti posztra. Sejtette talán, hogy ez lesz az egyik legnehezebb szolgálat? Nyilván az 1998 és 2002 közötti négy esztendő sem volt könnyű Brüsszelben, de az ottani látványos és maradandó eredmények az önbizalmát is erősítették.

Párizsban azonban igazi értelmet nyert a haza szolgálata, a feladat szépsége, minden keserve és kínja.

Tudjuk, a történelem sem a legkönnyebb pályát készítette elő a párizsi magyar diplomatáknak és mindazoknak, akik kulturális, spirituális és érzelmi okokból különösen szívükön viselik a magyar–francia kapcsolatok alakulását, jelenét és jövőjét. Akik csodálják és szeretik a francia nyelvet, kultúrát és Franciaországot, ismerik a történelmi hátteret, a gazdasági és geopolitikai valóságot. A trianoni trauma meghaladásának igénye sokunkban égett, de azt is tudtuk, hogy ehhez több szereplő kell. (A trauma túllépéséről Jeszenszky Géza időközben ragyogó könyvet írt, bizonyságául annak, hogy mi ezen az úton azonnal elindultunk, de úgy tűnik, útitársaink haladnak lassabban.)

Súlyos és nehéz kérdésekkel kellett ezen a terepen szembesülni.

Hogyan lehet összeegyeztetni a különböző történelmi és kulturális örökségből eredő eltérő felfogásunkat a közösségi identitás létéről és lényegéről, az Európához tartozás eredetéről és legfontosabb tényezőiről? Hogyan tudjuk megérteni a felvilágosodás magasztos eszméiben gyökerező laïcité (laicitás) mindenekfelett álló francia tételét, és fenntartani azt a meggyőződésünket, hogy kereszténység nélkül nem lenne és nincs sem európai identitás, sem pedig Európa? Hogyan lehet a XX. század történelmét úgy feldolgoznunk, hogy megőrizzük nemzeti önbecsülésünket, nem felejtjük a velünk esett igazságtalanságokat, de egy új – ezeken túllépő – közös Európát építünk?

Lehet-e megoldást találni az eltérő világszemléletekből vagy éppen gazdasági érdekekből eredő politikai vitákban? És lehet-e párbeszédet folytatni azokkal is, akik bármilyen okból mélységes ellenszenvet táplálnak a hazánkkal, történelmünkkel és legfőképpen a jelenlegi politikai céljainkkal és gyakorlatunkkal szemben? Lehet-e vitatkozni a francia sajtó jelentős részében megnyilvánuló elképesztő rosszindulattal, tudatlansággal, egyszerűsítéssel és tudatos torzításokkal? Lehet-e tisztességes és kiegyensúlyozott kompromisszumokat elősegíteni bonyolult, elmérgesedett vitákban a magyar fél, a kormány vagy önkormányzat és az előnyös szerződéséből és tényleges monopolhelyzetéből fakadó előnyökkel élő vagy visszaélő francia befektető között? Lehet-e a félreértések és viták ellenére barátokat keresni és találni a nem mindig a legbarátságosabb közegben? Barátokat, akik bizony számosan vannak, sokkal többen, mint gondolnánk. (Bizonyos, hogy a szerző távozásakor többen voltak, mint az érkezésekor.)

És ha a barátokról szólunk, lehet-e úgy a nemzeti érdekeket határozottan és sikeresen védeni, hogy nem veszítünk, hanem szerzünk barátokat?

Lehet-e erősíteni a magyar kulturális és gazdasági jelenlétet Franciaországban, miközben a magyarországi francia jelenlétet is elősegítjük, és ezzel a két ország közötti kapcsolatok erősödését mozdítjuk elő? Lehet-e segíteni, hogy a francia jobban ismerje meg a magyart, és egyben kerüljön az eddiginél közelebb nemcsak Magyarországhoz, hanem ehhez a sokszor meg nem értett, bonyolult, vívódó és gyakorta külső erők által megosztott Közép-Európához? Lehet-e mindezzel előmozdítani egy alapértékeiben és érdekeiben egységes, de sokszínű és a nemzeti identitások tiszteletben tartására épülő Európa megteremtését?

Nos, a könyv mindezekre a kérdésekre választ ad. Igen, lehet. Nemcsak lehet, hanem kell is. Mert ez a nagykövet legelső feladata, ez adja a munkája értelmét és szépségét. És ezt bizonyítja be Trócsányi László párizsi munkájának közel négyesztendős története. Az a történet, amit ez a könyv tanúként és főszereplőként ír meg. Egy szolgálat története, amely nemcsak izgalmas olvasmány, hanem hallatlan érték a jövő történetírása számára is, hiszen más ezt a történetet ezzel a hitelességgel nem írhatta volna meg.

De a történet folyik tovább. És mindaz, ami Párizsban, Budapesten és a kettő közötti kapcsolatok alakulásában történik, befolyással van és lesz egész kontinensünk történetére. Meg tudjuk-e találni azt, ami összekapcsol bennünket, ami a mi közös európai identitásunk lényege? El tudjuk-e fogadni és tisztelni azt, ami a másiknak fontos? Látja-e a másik fél is a görög templomok mellett a keresztény templomokat és a zsinagógákat, látja-e Európában mindenütt, az utak mentén és a temetőkben a kereszteket, hallja-e a harangokat, legfőképpen a déli harangszót? Mert mindezek nélkül nincs európai identitás, nincs az európai építkezés sikeres újralendítésének vagy éppen refondationjának (újraalapozásának) kulturális és szellemi alapja, nincs az integrációnak lelke és lényege. És része ennek az identitásnak az antik örökség, annak reneszánsza, és nélkülözhetetlen része a felvilágosodás az általa teremtett és ránk hagyományozott értékekkel együtt. És amikor az emberi jogokról szólunk, nem felejthetjük el, hogy az univerzális értékek alapját a nagy világvallások teremtették meg, az emberi méltóság, szabadság, felelősség és egyenlőség tételeit pedig először a keresztény filozófia fogalmazta meg. Mindezek alkotják – a jogi normáknak a római jogban gyökerező tiszteletével együtt – a közös európai kulturális, szellemi örökséget és az arra épülő, a múlt által megteremtett, de a jövőnek szóló egységes és sokszínű európai identitásunkat.

De ehhez sokkal jobban meg kell ismernünk és el kell fogadnunk egymást. Erről az oldalról az látszik különösen lényegesnek, hogy jobban meg kellene érteni és befogadni Közép-Európát történelmi, kulturális örökségével, a sajátos közép-európaiságával együtt. Azzal az érzékeny közép-európai lélekkel együtt, amelyik nem örül annak, ha kelet-európainak nevezik, és még inkább sértésként éli meg, ha posztkommunistának bélyegzik. Ez a Közép-Európa nem egyszerűen befogadta a szabadság, egyenlőség és testvériség tételeit, hanem jó néhány forradalmat és szabadságharcot is vívott ezek érvényesítéséért. Az állam és az egyház szétválasztására vonatkozó törvényeivel a szükséges körben még a laïcitének is teret adott. De ragaszkodik a keresztény örökségéhez, mert tudja, hogy anélkül államisága és nemzetének túlélése sem lett volna biztosítva, és egyetért a nagy francia államférfi, Robert Schuman szavaival, hogy „Európa keresztény lesz, vagy nem lesz.” Közép-Európát ezért nem megosztani, hanem befogadni kell. A megosztás – bármilyen választóvonal mentén történjék is – Európa számára sem megoldás. Európa és Európai Unió csak egy van, és reményeink szerint egy is lesz.

A történet tehát nemcsak nem zárult le, hanem egyre izgalmasabbá válik. Ha jobban akarjuk érteni, hogy mi történik most és a jövőben, olvassuk el és értsük meg Trócsányi László könyvét és annak üzenetét. Új kérdések fognak felmerülni, új kihívásokkal kerülünk szembe, amelyeket nem tudunk megválaszolni, ha a régieket nem ismerjük és nem értjük.

Mondják, a történelem ismétlődik, de nem tanulunk belőle. Azt is mondják, hogy a történelem nem ismétlődik, de tanulunk belőle. Én az utóbbira hajlok. Akár ismétlődik, akár nem, tanuljunk belőle! Ehhez is hozzásegít majd ez a könyv.

Martonyi János

Magyarország volt külügyminisztere

Bevezetés

Alkotmánybírói megbízatásomról annak érdekében mondtam le 2010-ben, hogy nagykövetként Párizsban képviselhessem hazámat. Döntésemben kettős indíttatás vezetett. Egyrészt tudtam, hogy a 2010-es tavaszi, elsöprő, a Fidesz–KDNP kétharmados többségét eredményező országgyűlési választási győzelem után az országban lényeges változások fognak bekövetkezni. A választásokat megelőző időszakban ugyanis az előző kormányok iránti elégedetlenség olyan mértékűvé vált, hogy nem volt nehéz tisztában lenni azzal, hogy egy kétharmados parlamenti többségű kormány a leghatározottabb módon fog a kormánykerékhez nyúlni. Egyértelmű volt, hogy a legfontosabb társadalmi, nemzetpolitikai, gazdasági kérdésekben új időszámítás kezdődik, amelynek hatásai messze túl fognak gyűrűzni az országhatárainkon. Egyfajta új rendszerváltozás fog bekövetkezni. A kormány intézkedései, törvényei várhatóan vitákat fognak gerjeszteni Brüsszelben, Washingtonban és az európai uniós fővárosokban.

Mindemellett 2011. január 1-vel került sor az Európai Unió soros magyar elnökségére. Izgatott a kihívás, szerettem volna közelről szemtanúja lenni az eseményeknek, úgy véltem, hogy párizsi nagykövetként közelebbről figyelhetem és érthetem meg a történéseket, mint alkotmánybíróként.

Másrészt mindenkor érdekelt a francia bel- és külpolitika, a francia nyelvű jogirodalom is nagy hatással volt rám. Közel huszonöt éve figyelemmel kísérem Franciaország bel- és külpolitikáját, illetve szoros kapcsolatot ápolok a francia jogásztársadalom egyes képviselőivel. Korábban a Paris X Nanterre ösztöndíjasa, majd a Jean Moulin Lyon 3 Egyetem meghívott professzora voltam, de számos alkalommal adhattam elő a Montpellier-i Egyetemen vagy a Tours-i Egyetemen. Talán minden szerénység nélkül leírhatom, hogy ahhoz, hogy a Szegedi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Karán egy komoly Frankofón Egyetemi Központ jöhetett létre, valamilyen módon magam is hozzájárulhattam. Korábbi életemben pedig mint gyakorló ügyvéd találkozhattam a Magyarországon befektető francia cégek pozitív képességeivel.

Diplomáciai állomáshelyemre történő megérkezésemkor határoztam el, hogy naplószerűen megírom mindazt, amit egy nagykövet szemével látok, tapasztalok. Ennek lehetőségét korábbi nagyköveti állomáshelyemen, Brüsszelben és Luxemburgban 2000–2004 között elmulasztottam.

Az elkészült kéziratot néhány évig hagytam pihenni annak érdekében, hogy kellő, de nem múló távolságból tudjam szemlélni az eseményeket. A napló, mint minden hasonló írás, természetesen nem lehet más, mint szubjektív. Ezért elnézést kérek, ha bárkit is megbántanék írásommal, vagy úgy véli, hogy kimaradt az események ismertetésekor.

Közel négy év távlatából ismét elolvasva a naplóban foglaltakat, az alábbi főbb kérdéseket tudom magamnak feltenni: Milyen Franciaország bel- és külpolitikája, milyen a francia társadalom közérzete?

Milyen Magyarország megítélése, mit tudtunk tenni annak érdekében, hogy a két ország politikailag közelebb kerüljön egymáshoz, hogy kormányzati lépéseinket megértsék?

Mint szemtanú közelről átélhettem azokat a politikai, jogi, de elsősorban ideológiai vitákat, amelyek a második Orbán-kormány körül nemzetközi fórumok előtt alakultak ki. E viták jogi összegzését az Alkotmányozás dilemmái címen, a HVG-Orac kiadónál 2014-ben megjelent könyvemben igyekeztem bemutatni. Naplómban vegyülnek a politikai, jogi, gazdasági kérdések, eseményszerű bemutatásuk némileg torzó. Jelen bevezetésben mégis egyfajta összegzésre vállalkozom, bemutatván a nagyköveti munka mindennapjain keresztül mindazt, amit láttam, tapasztaltam.

A francia állam vezetése

A francia állam vezetését jól illusztrálja Jean-Marc Sauvé, az Államtanács alelnökének találó és elhíresült mondata: „Franciaországban az állam az a talapzat, amelyben a nemzet kialakult, az állam a nemzet bölcsője.” Az 1958. évi, ma is hatályos francia alkotmány felett Charles de Gaulle tábornok szellemisége lebeg. Franciaország akkor erős, ha olyan államfője van, aki meg tud felelni a tábornok által megálmodott erős elnöki szerepkörnek. De Gaulle 1963-ban az alábbiakat mondta Jean Foyer-nek, igazságügyi miniszterének: „Előbb van Franciaország, utána jön az állam, és csak végül, amennyiben ezek legfőbb érdekei érvényesülhetnek, következhet a jog” („Il y a d’abord la France, il y a ensuite l’État et enfin, dans la mesure où il est possible de préserver les intérêts majeurs des deux premiers, il y a le droit”). Ennek az eszmeiségnek leginkább csak maga, a több mint tíz évig államfői feladatot ellátó tábornok tudott hiánytalanul megfelelni. A későbbi elnökök igyekeztek a gaullista hagyományt folytatni ugyan (Georges Pompidou, Valéry Giscard d’Estaing, François Mitterrand és Jacques Chirac), de már sem a francia belső, sem a nemzetközi viszonyok nem engedték meg számukra, hogy úgy vezessék az országot, ahogy azt a tábornok tehette. De Gaulle magát pártokon felül állónak nyilvánította, ezzel szemben a többi elnöknek már reálpolitikusként is kellett viselkednie. Mindazonáltal a francia állam vezetése, európai súlya egy embertől függ, ez pedig az államfő.

Franciaország 2010–2014 között nem tudott Európában vezető szerepet betölteni. A nagyköveti időszakom alatti két államfőt a francia társadalom nem fogadta el igazából, elutasítottságuk hamar megmutatkozott. Nicolas Sarkozy igyekezett ugyan európai karmesterként mutatkozni, eredményeket is felmutatott, de a francia társadalom nagy része mégis elutasította. Francia, aki nem tipikusan francia (ráadásul magyar gyökerekkel), aki nem tud az emberek nyelvén beszélni. Elődje, Jacques Chirac közvetlen stílusát mindenki értékelte, bár a francia társadalom jelentős része belátta, hogy az elnök utolsó ciklusa már egyfajta agónia volt. Mindenki Sarkozytől várta a megújulást. A kezdeti lendület után azonban ez megtört, amelynek indokai között elmondható, hogy a hagyományos katolikus francia értelmiség számára stílusa túl megosztó volt, a baloldal képviselői pedig élből elutasították Sarkozy minden lépését. Még az a kisszámú jobboldali beállítottságú egyetemi tanár sem mert nyíltan kiállni mellette, akik egyébként egyetértettek vele, a baloldaliak pedig mindent megtettek, hogy a róla alkotott képet kellőképpen eltorzítsák.

Ebben a francia média úttörő szerepet játszott. A köztisztviselői osztály is elbizonytalanodott, miután úgy vélte, hogy Sarkozy nem bízik meg bennük. 2012-re a franciák többsége már elfordult tőle. Igaz, utódja, a volt szocialista párti főtitkár, François Hollande elnök sem járt jobban, sőt, mondhatni, talán rosszabbul. Őt a francia baloldal hangos éljenzéssel fogadta, de nagyon hamar csalódniuk kellett. Döntésképtelen, határozatlan személyisége hamar nyilvánvalóvá vált, az a karizma, ami elég ahhoz, hogy valaki a francia Szocialista Párt vezetője legyen, messze nem elegendő az elnöki szerepkör betöltéséhez. Hezitálása nagyrészben abból fakadt, hogy mint volt pártelnök egyszerre meg akart felelni a párt jobb- és baloldali szárnyának is, amelyből később csak gondjai származtak, amikor ezzel fel próbált hagyni. Sokszor szinte nevetség tárgyává vált, negatív népszerűsége rekordokat döntött, botrányok kísérték pályafutását.

Egy olyan országban, amelyben a gloire, a dicsőség az elvárás, a példakép pedig az állam ő maga, XIV. Lajos, vagy éppen Napóleon, illetve De Gaulle tábornok. Egy megtépázott tekintélyű elnöknek nincs esélye arra, hogy példakép legyen. Az V. köztársaság Franciaországa elnöki (prezidenciális) rendszerű, és a felülről épülő rendszerben az elnök személye meghatározó. E két elnök után nem véletlen Macron sikere. Az elit által jól felépített politikus, aki dinamikus fellépésével, jó kommunikációs képességeivel el tudta hitetni a választókkal, hogy sem a hagyományos jobboldal, és még kevésbé a szétesett Szocialista Párt nem képes új lendületet adó elnököt adni az országnak. Amit véghezvitt, példanélküli. Marginalizálta a két hagyományos pártot, kiválasztva belőlük az általa értékesnek tartott politikusokat, és új, saját pártot alapított. E párt identitása ma még kimutathatatlan. Macron szereti a szimbólumokat, fontos üzeneteinek helyszínválasztása is ezt tükrözi. Beszél az Akropolisz előtt az európai polgárról, a Sorbonne-on szónokol Európa jövőjéről, és még sorolhatók a hasonló példák. Ma még nem tudható azonban, hogy ez a lendület meddig tart, mi lesz akkor, ha nem jönnek az eredmények, ha a megígért reformok elmaradnak.

[…]

1. fejezet

Vigyázz! Kész! Rajt!

2010. július 10. – 2010. szeptember 30.

Irány Párizs! A nagyköveti kinevezés kulisszatitkai, a parlamenti meghallgatás meglepetése. Örömteli, de nem könnyű felkészülés. Sokasodnak a francia befektetői problémák, egyre rosszabb az ország franciaországi sajtója. Már a kiutazás előtt egyértelmű: a rám váró négy év nem lesz gondtalan sine cura. Édes-keserű búcsú az Alkotmánybíróságtól és a Szegedi Tudományegyetemtől. Munkamegbeszélések sorozata, protokolláris elköszönés Schmitt Pál köztársasági elnöktől.

2010. július 9-én, pénteken délelőtt Szegedről, a jogi karról indultam vissza Budapestre, amikor a főváros határában megszólalt a telefonom. Prőhle Gergely barátom, a Külügyminisztérium helyettes államtitkára, a Magyarországi Evangélikus Egyház országos felügyelője értesített: készüljek, hamarosan hivatalosan is megkapom kinevezésemet a párizsi nagyköveti posztra. Napokon belül, már július 13–14-én sor kerül az Országgyűlés európai uniós ügyekért felelős, majd a külügyi bizottsága előtti meghallgatásomra. Informálisan sejtettem, tudtam, hogy a párizsi nagyköveti poszt „titkos” várományosa vagyok, de a választásokat követő kormányalakítás, az új adminisztráció felállása miatt a döntési mechanizmusok érthetően lelassultak. Gondolataimban készültem ugyan, de kérdés volt számomra, hogy az alkotmánybírói posztról hogyan tudok lemondani, zöld jelzést kapok-e a párizsi nagykövetség vezetésére. Miután úgy hiszem, hogy Brüsszelben 2000 és 2004 között jól képviseltem hazámat, majd a Polgári Magyarország Alapítvány által életre hívott Forum Francophone de Budapest elnevezésű szellemi műhely vezetését is eredményesen láttam el 2007-ig, bíztam abban, hogy Martonyi János külügyminiszter engem fog jelölni a párizsi nagyköveti posztra, és reméltem, hogy jelölésemet Orbán Viktor miniszterelnök elfogadja. Miután megkaptam a zöld jelzést, nem volt sok időm az elmélkedésre. A hétvégém a nagyköveti koncepció elkészítésével telt, sikerült is időben leadnom. Ez a koncepció egy négy évre szóló munkaprogram, amely jóváhagyás után kötelező dokumentummá válik a nagykövet számára: pontos menetrend szerint meghatározza, hogy mi a nagykövet feladata, mi vele szemben a Központ (a Külügyminisztérium) elvárása.{1}

A koncepció – jellegéből fakadóan – természetszerűleg hipotézisekre alapít, célokat határoz meg, azonban mind a küldő, mind a fogadó országban végbemenő kül- és belpolitikai változások, addig nem ismert kormányzati elképzelések teljesen új feladatok elé állíthatják a nagykövetet. Számára pedig mégis hasznos a koncepció elkészítése, hiszen amennyiben a Központ vezetése azt jóváhagyja, akkor tényleges iránytű lehet. Az anyag kidolgozásában sokat segített, hogy a magyar–francia kapcsolatok mindig is foglalkoztattak; külpolitikai gondolkodásomat régtől fogva egy magyar érdekekből kiinduló, európai geopolitikai egyensúlyra való törekvés eszméje határozta meg. Így egyetemi, ügyvédi, alkotmánybírói munkám során – még ha az egyesek szerint nem is volt „trendi” –, vigyázó szememet Batsányi híres sorainak szellemében mindenkor Párizsra vetettem.

Sokan kérdezték akkoriban, hogy miért adom fel alkotmánybírói posztomat a nagyköveti kinevezésért. Az alkotmánybírói poszt a hierarchiában nagyobb rangot jelent, mint a nagyköveti, hiszen az alkotmánybírákat az Országgyűlés választja meg kétharmados többséggel, míg a nagyköveteket formálisan ugyan a köztársasági elnök nevezi ki, de valójában kinevezésükről a kormány dönt. A döntésemnek elsődlegesen személyes oka volt. A párizsi nagyköveti poszt mindig is érdekelt, szinte tudatosan készültem arra, hogy ezt a feladatot egyszer el fogom látni. Az elmúlt húsz esztendőben kialakított francia kapcsolataimat kamatoztatni akartam, a korábbi belgiumi nagyköveti eredményeim pedig arra indítottak, hogy vállaljam el a párizsi megbízatást. Fontosnak éreztem, hogy személyes kapcsolatrendszereimet is felhasználva lendítsek a két ország kapcsolatán; megmutassam, hogy a magyar jobbközép politikai gondolkodás képviselőjeként képes leszek Magyarország barátait felkutatni és az új magyar kormány politikáját elfogadtatni.

Éreztem azt is, hogy a Sólyom László nevével fémjelzett alkotmánybíráskodás változás előtt áll, egy újfajta alkotmánybírósági modell kialakulása várható, következésképpen bizonytalan időszak fog bekövetkezni a testület életében. Az a több mint három év, amit alkotmánybíróként töltöttem el, az egyik legszebb időszak volt az életemben. Sok érdekes, nagy jelentőségű ügy előadó bírája lehettem, s úgy érzem, nem vallottam szégyent a munkámmal. A váltás lehetőségének lendülete azonban magával vitt, vonzott az új kihívás, Magyarország képviselete Franciaországban, abban az országban, amely hazánkat sohasem értette meg igazán a történelem folyamán. A magyar–francia viszonyt mindig is ellentmondásosnak ítéltem meg. A történeti hűség kedvéért hozzá kell tenni: ez a meg nem értés mindig kölcsönös volt. Nem vitatható, hogy a hivatalos francia politika az első világháborút követően rendkívül ellenségesen viseltetett Magyarországgal szemben, ezért nem is csodálható, hogy a magyar politikai gondolkodás – az irodalmival és a művészetivel ellentétben – történetileg alig-alig törekedett a germán horizont meghaladására. Eredmény: mi, magyarok többnyire ámulattal állunk a francia történelem és kultúra alkotásai előtt, miközben a politikai közgondolkodásban a magyar közvélemény zöme – érthetően – súlyos fenntartásokkal viseltetik Franciaországgal szemben.

Hogyan is kezdődött minden? Mára már csak egypár impresszió maradt, vegyesen az emlékekkel. Ezeket kívánom megosztani az alábbiakban.

A parlamenti meghallgatásoknak sajátos légköre van. Sokkal kevésbé szól a jelölt személyéről, mintsem a parlamenti pártok közötti csatározásról. Mégis, a nem karrierdiplomata nagykövetek meghallgatásának általában eltérő a hangulata, mint amilyen a karrierdiplomata meghallgatásokat jellemzi. 2000 tavaszán, amikor brüsszeli nagykövetnek jelöltek, az akkori ellenzéki pártok élesen támadtak, alkalmatlanságomat kívánták bebizonyítani, parlamenti meghallgatásomnak inkább vizsgálóbizottsági jellege volt. Akkor számomra szokatlan volt a támadás személyeskedő, minden alapot nélkülöző, alacsony színvonala, stílusa. Kicsit szégyelltem is, ami a teremben történt. Abban az évben lettem egyetemi tanár, a korábbiakban pedig a belga Louvain-la-Neuve-i Katolikus Egyetem ösztöndíjasa voltam, Belgiumot kiválóan ismertem, ügyvédi hátterem pedig segítséget jelenthetett a diplomáciai tárgyalásokhoz. Nem jó érzésekkel távoztam akkor a Parlament épületéből. A politikai támadások azonban inkább erőt adtak, és még inkább arra serkentettek, hogy jó munkát végezzek.

A múltbéli rossz emlékek ismeretében kíváncsian készültem a 2010. július 13–14-én esedékes parlamenti bizottsági meghallgatásokra, figyelembe véve azt is, hogy 2007-ben, amikor az Országgyűlés megválasztott alkotmánybírónak, valamennyi párt támogatását magam mögött tudhattam. Mint párizsi nagykövetjelölt már nem kaptam semmilyen személyes jellegű támadást a parlamenti meghallgatásomkor, és ez jóleső érzéssel töltött el; a pártok bizalommal voltak irántam. Sőt, Kovács László volt szocialista külügyminiszter, korábbi EU-biztos ki is emelte, hogy a Külügyminisztérium vezetése részéről jó választás vagyok, mert a korábbiakban szakmailag már bizonyítottam. Ennek ellenére a szocialista párt tartózkodott a szavazásnál, ez azonban nem nekem, hanem a szokásos politikai csatározásnak szólt. Más kérdés, hogy meglepetésemre egyes ellenzéki képviselők nem elégedtek meg a tartózkodással, hanem kinevezésem ellen szavaztak. A bizottsági meghallgatásom tartalmilag rendben zajlott. Megvitattuk Franciaország politikai szerepét a világban, szó esett a két ország közötti Stratégiai Partnerségről,{2} a magyar–francia bilaterális kapcsolatokról, a gazdasági reláció problémáiról, a kulturális-oktatási együttműködésről, Trianon francia megítéléséről, a franciaországi magyarok helyzetéről, szerepéről stb.

Szimbolikusnak éreztem, hogy az Országgyűlés külügyi bizottságától a francia forradalom győzelmének napján, július 14-én kaptam meg a támogatást nagyköveti munkámhoz. Minden bizonnyal forradalmi négy év elé nézek.

A parlamenti meghallgatás eredményéről tájékoztattam Paczolay Péter barátomat, az Alkotmánybíróság (AB) elnökét. Nem mondhatnám, hogy kitörő örömmel fogadta várható lemondásomat az alkotmánybírói mandátumról. Közöttünk mind az egyetemi, mind az alkotmánybírói munkában a lehető legjobb volt az együttműködés, igyekeztem elnöki munkáját támogatni. Eltérő vérmérsékletünk folytán jól egészítettük ki egymást. Hosszú évek óta dolgoztunk együtt: 1985-ben közösen szerveztünk nemzetközi konferenciát Kecskemétre az újrainduló jogászképzés apropóján. Egy időben voltunk dékánhelyettesek is. Az általunk akkoriban vezetett szegedi alkotmányjogi és politológiai tanszékek számos közös rendezvényt bonyolítottak le, több nemzetközi konferenciára együtt utaztunk. Amikor Sólyom László 2005-ben köztársasági elnöki kinevezése folytán lemondott a Velencei Bizottságban betöltött posztjáról, Paczolay Péterből rendes tag lett, én pedig a Velencei Bizottság póttagja. A velencei beszélgetések esténként az ülések alkalmával mindenkor érdekesek voltak, közösen értékeltük az Alkotmánybíróság működését, a magyar belpolitikai helyzetet, hazánk nemzetközi megítélését, és a legtöbb kérdésben egyet is értettünk.

A közöttünk meglévő bizalmi viszony miatt érthető, hogy Paczolay Péter nem fogadta kitörő örömmel, hogy elmegyek az Alkotmánybíróságtól, de jól tudta, hogy a párizsi nagyköveti kinevezés mit jelent számomra. Abban állapodtunk meg, hogy amíg az agrément, azaz a francia jóváhagyó nyilatkozat nem érkezik meg, addig nem mondok le alkotmánybírói posztomról, ugyanis csak az agrément kézhezvételével válik ténylegessé a kinevezés. A Külügyminisztérium vezetésével is egyeztettem, hogy csak az agrément megérkezését követően lépek külügyi szolgálatba, de addig is megkezdem a felkészülésemet. A helyzet innentől fogva csak azért problémás, mert az agrément megadására nincs határidő, azt csak az agrément-nal érintett személy ellenőrzését követően adják ki a fogadó ország hatóságai. Ezenfelül pedig a kiadása politikai mérlegelés tárgya is lehet. (Amikor például 2015-ben Franciaország egy közismerten és vállaltan homoszexuális diplomatát – a külügyminisztérium volt protokollfőnökét, Laurent Stefaninit – kívánt küldeni a Vatikánba Hollande elnök időszakában, akkor a Szentszék nem állította ki az okiratot, így a nagyköveti kinevezés meghiúsult. Az agrément meg nem adására egyébként ritkán kerül sor, mert az barátságtalan lépésként értékelhető a fogadó ország részéről.)

A felkészülés egybeesett a nyári szabadságokkal. Ahogy alkalom adódott, hogy találkozzam egy-egy fontos kormányzati vagy politikai személyiséggel, azonnal éltem a lehetőséggel. A miniszterek közül találkozhattam értelemszerűen Martonyi Jánossal, majd Navracsics Tibor közigazgatási és igazságügyi miniszterrel, Fellegi Tamás fejlesztési miniszterrel, Pintér Sándor belügy-, valamint Hende Csaba honvédelmi miniszterrel. Fontos volt ismét felvenni a kapcsolatot Gottfried Péterrel, a miniszterelnök EU-ügyi főtanácsadójával, valamint Németh Zsolttal és Győri Enikővel, a Külügyminisztérium parlamenti és európai ügyekért felelős államtitkáraival.

A felkészülés szempontjából hasznos volt megismerni a közélet más szereplőinek a véleményét is, így többek között Erdő Péter{3} bíboros, Bogárdi Szabó István{4} református püspök, Szapáry György washingtoni nagykövet és Salgó István bankszakember is jó tanácsokkal láttak el. Mindenki részéről éreztem a támogatást, a bizalmat. Az egyházi vezetők érzékeltették, hogy az egyébként szekuláris francia társadalomban a laicitás elvén nyugvó egyházakkal az érintkezés a hivatalos jellegen nem mutat túl, így e terén komoly együttműködés kialakítása nem várható, annak ellenére sem, hogy Erdő Péter kiválóan beszél franciául. A magyarországi francia befektetők is nyitottsággal fogadtak, de már érződött rajtuk a félelem, hogy az új kormányzattal folytatandó tárgyalásaik nem lesznek egyszerűek. René Roudaut francia nagykövettel már évek óta baráti kapcsolatban álltam, azt hiszem, örült annak, hogy én kaptam a kinevezést. Indulásom előtt egy munkaebédet szervezett, amelyre meghívta gazdasági és kulturális tanácsosait, és együtt tekintettük át a két ország bilaterális kapcsolatait.

A felkészülés végére kialakult bennem egy kép. A francia média jóvoltából a francia kormányzat rendkívül óvatos Magyarországgal annak megítélésében, hogy az Orbán-kormány komoly támogatást nem fog Franciaországtól kapni, a diplomáciai célt a kapcsolatok szintentartásában lehet meghatározni. A média kommunikációjának köszönhetően a francia jobbközép politikusoktól nyílt kiállás mellettünk nemigen várható, sőt azt kell elérnünk, hogy az európai politikai vitáinkban semlegesek maradjanak velünk szemben. Ami a gazdasági szereplőket illeti, ők egyértelműen a korábbi szocialista kormányzatokhoz kötődnek, különösen, hogy a közszolgáltatásokban vannak jelen.

Az is világossá vált számomra, hogy francia részről az elmúlt tíz évben erősen elhanyagolták a jobbközép politikai erőkkel való kapcsolatok ápolását. Nem ismerik a Fidesz vezetőit és az új adminisztrációt, nem tudják, hogyan kell velük tárgyalni. Ez azért is meglepő, mert már hónapokkal a választások előtt jól lehetett látni, hogy a szocialista pártnak nincs esélye a győzelemre. A diplomáciában nem ritka, hogy egy nagykövetség csak a hivatalban lévőkkel tárgyal, és elhanyagolja az ellenzékkel való kapcsolattartást. Magyarországon is ez történt: 2002 és 2010 között az akkori balliberális politikai elittel egyoldalú kapcsolatokat alakítottak ki a budapesti nagykövetségek, a kormánypártok nézeteit sokszor kritika nélkül vették át, a korábbi kormányzatok minden ballépése felett szemet hunytak, mivel gazdasági érdekeik nem sérültek. Vélhetőleg a hazaküldött jelentéseikben is azt írhatták, hogy politikai, gazdasági érdekeiknek a balközép kormányzat támogatása tűnik észszerűnek.

A két ország közötti gazdasági viták is hamar napvilágra kerültek. A Pécsi Vízmű ügyében történt szokatlan stílusú, egyoldalú városi fellépés, az Alstom metrókocsik körüli huzavona, a tervezett különadók jól illusztrálták, hogy vannak és lesznek gondok, s ezek az ügyek előbb-utóbb megjelennek a kétoldalú diplomáciai kapcsolatainkban is. Úgy éreztem, hogy a gazdasági jellegű vitás (úgynevezett céges) ügyek meghatározó módon lesznek jelen szolgálatom időszakában. Abban bíztam, hogy mint volt gyakorló ügyvéd hasznos lehetek a viták megoldásában, illetve a magyar gazdasági érdekekre is jobban fel tudom hívni a figyelmet.

Magyar–francia gazdasági kapcsolatok

(körkép a megbízatásomkori helyzetről, okairól és utóéletéről)

A rendszerváltozást követően a magyar–francia kapcsolatok rendkívül megélénkültek, amelynek eredményeként Franciaország napjainkban Magyarország hatodik legfontosabb kereskedelmi partnere. A kétoldalú áruforgalom – amelyben hazánknak kereskedelmi többlete van – 8 milliárd euró körüli összeget tesz ki. A Magyarországra irányuló exporttermékek között elsősorban gépek, berendezések, vegyi anyagok és termékek, valamint agrártermékek találhatók, az importtermékek között pedig többek között megemlíthető a gyógyszer, gyógyszerészeti termékek és színesfémek.

Franciaország jelenleg az ötödik legnagyobb tőkebefektető Magyarországon. A Magyar Nemzeti Bank adatai szerint az onnan származó közvetlen tőkebefektetések állománya (végső befektető országa szerint) 2015 végén 3,9 milliárd eurót ért el, ami a teljes FDI (Foreign Direct Investment, külföldi közvetlen tőkebefektetés) állomány 5 százalékát tette ki. A Központi Statisztikai Hivatal adatai alapján 2015-ben 570 francia vállalat 37 962 főt foglalkoztatott Magyarországon.

A kiváló magyar–francia gazdasági kapcsolatokban átmenetileg törést okozott, hogy a közszolgáltatási szektorba befektető francia cégeknek vitájuk támadt a magyar kormányzattal. A Horn-kormány (1994–1998) időszaka alatt a közszolgáltatásokban (víz- és szennyvíz-, energiaszolgáltatások) a francia cégek jelentős piaci pozíciókat szereztek, amelyek révén a francia cégek biztos piacra és profitra tettek szert. A privatizációs szerződéseknek köszönhetően a Lyonnaise des Eaux, a Suez, a Gaz de France, később a GDF Suez és az EDF (Electricité de France) meghatározó pozíciókat foglaltak el a magyarországi közszolgáltatások terén.

A második Orbán-kormány a 2010-es évek kezdetétől fogva a korábbi, sokszor előnytelen privatizációs szerződések felülvizsgálatát és a közszolgáltatások visszavételét határozta el, ami olyan vitát eredményezett, amelynek megoldásába a francia kormányzat is bekapcsolódott.

A villamosenergia-szolgáltató cégek magánosításakor az állam mint eladó olyan hosszú távú megállapodásokat kötött a francia cégekkel, amelyeket később az Európai Bizottság (EB) a közösségi joggal ellentétesnek minősített. Ennek következményeként az állam ezen megállapodásokat felmondta, a francia cégek pedig a szerződésből eredő követeléseiket bírósági úton kívánták érvényesíteni.

A rezsicsökkentés és a magyar kormány által bevezetett különadók is érintették a francia cégek érdekeit. A víz- és szennyvízszolgáltatást ellátó társaságokban a francia vállalatok általában olyan privatizációs szerződéseket kötöttek, amelyek alapján úgynevezett menedzsmentdíj formájában térült meg korábbi befektetésük. A menedzsmentdíjjal kapcsolatban azonban mindenkor vitatható volt, hogy milyen tényleges tartalom van mögötte, azaz a francia szakmai befektető milyen tudást adott át magyar partnere számára.

Ezen szerződések általános jellemzőjeként az is megállapítható, hogy nem örökkévalóak. Még abban az esetben is, ha a felek azt 25 évre kötik, könnyen előfordulhat, hogy valamelyik fél az idő múlásával már nem tartja kedvezőnek a szerződés fenntartását, és kezdeményezi a megszüntetését. Ez különösen igaz a közszolgáltatások területére, amelyeknél a kormányzati szempontok változásának mindenkor jelentősége van. Vita alakult ki az úgynevezett étkezési jegyeket kibocsátó francia cégekkel (Sodexo, Chèque Déjeuner, Edenred), az e piaci tevékenységet a magyar kormányzat szociálisan nonprofit jellegűvé alakította át.

Mindezek a céges viták 2010–2014 között központi szerepet játszottak a magyar–francia kapcsolatokban, így a rendezésükben a diplomáciai tárgyalásoknak is komoly szerep jutott. Így pedig – akaratomon kívül – nekem is.

Miután e viták mára a megkötött megállapodások révén megszűntek, a magyar–francia gazdasági kapcsolatok ismét problémamentesnek nevezhetők. A kormány stratégiai megállapodásokat kötött a Magyarországon termelő tevékenységet ellátó hat francia érdekeltségű vállalattal: Dalkia Energia Zrt.* (2013. április 5.), Sanofi (2013. május 21.), Egis (2013. december 2.), Schneider Electric (2013. december 5.), Servier Hungária (2014. március 21.), Le Bélier (2015. január 20.).

A PSA-Peugeot-Citroën az Opel megvásárlásával a szentgotthárdi gyár révén magyarországi befektetővé is vált. A francia autóipari Sicta Kft. 3,4 milliárd forintos beruházással bővíti felsőzsolcai alkatrészgyárát, ebből a magyar kormány 437 millió forint támogatást biztosít, amely a teljes fejlesztés 13 százaléka. ■

* A Dalkia márkanév 2015 elején megszűnt hazánkban, a cég Veolia Energia Magyarország Zrt. néven folytatja tevékenységét.

Ami a kulturális-oktatási diplomáciai kapcsolatokat illeti, tekintettel arra, hogy mind Párizsban, mind Budapesten magas szakmai színvonalú kulturális intézetek működnek, elsősorban az egyetemi kapcsolatokra kívántam helyezni a hangsúlyt. Úgy véltem, egyetemi hátországom Szegeden, mind az Alkotmányjogi Tanszéken, mind pedig az Európa Tanulmányok Központban{5} erőt adhat ahhoz, hogy e téren (is) eredményeket érjek el. Bíztam abban, hogy francia egyetemi tanár barátaim segítségemre lesznek munkámban. Ez a tudat talán megkönnyítette, hogy – még ha csak átmenetileg is, de – búcsút vegyek a Szegedi Tudományegyetemtől is (persze úgy, hogy a kapcsolatot a párizsi évek alatt is tartjuk).

Végül az Alkotmánybíróság őszi első teljes ülésén, szeptember 6-án jelentettem be hivatalosan is lemondásomat alkotmánybírói tisztemről. Paczolay Péter kedves szavakkal búcsúztatott, megkaptam azt a gyűrűt, amely a leköszönő alkotmánybírák hagyományos ajándéka. Ekkortól már nem vettem részt a teljes üléseken, és miután megkaptam az agrément-t, szeptember 30-i hatállyal megváltam az Alkotmánybíróságtól. Köszönettel tartozom kollégáimnak, alkotmánybírói törzskarom valamennyi tagjának,{6} mert az ott eltöltött idő szakmailag rendkívül hasznos volt, nagyon sok élménnyel ajándékozott meg, és sokat tanultam a több mint három év alatt, ami egy akkori mandátumnak így is csak az egyharmadát tette ki.

Schmitt Pál köztársasági elnök szeptember 29-én fogadott a hivatalában, ő adta át a hivatalos megbízólevelet. Az ünnepélyes átadáson megjelent a külügyi protokollfőnök-helyettes, valamint a Köztársasági Elnöki Hivatal több munkatársa. Ezt követően Schmitt Pál rövid, négyszemközti megbeszélésre invitált. Megemlítettem neki, hogy az előző Orbán-kormány idején egy időszakban voltunk nagykövetek, majd találkoztam vele Brüsszelben is, de nem emlékezett a találkozásainkra. Sólyom Lászlóval szemben Schmitt Pál teljesen más egyéniség. Míg Sólyom nemzetközileg is elismert jogászként, ügyvédként, majd az Alkotmánybíróság volt elnökeként a nemzet szigorúan merev „bírája” volt, addig Schmitt Pál mint volt olimpiai bajnok, diplomata és az Európai Parlament (EP) képviselője az államfői tisztséget közvetlen, kötetlen, népközeli stílussal látta el.

Martonyi János szeptember 30-án fogadott. Ő számomra sokban példát mutatott a rendszerváltozást követően. Európai műveltségű egyetemi tanár, nemzetközi ügyvédi iroda partnere, kiváló külügyminiszter. 1998 és 2002 között az akkori európai uniós tagjelölt országok legnépszerűbb és legeurópaibb külügyminisztere. Az európai jog jeles ismerője, az európai integráció értékalapú támogatója. Mindazonáltal kolozsvári születése okán is elkötelezett támogatója a magyar nemzetpolitikai kérdéseknek, alkotmányos identitásunk megjelenítését diplomáciai feladatának is tekinti. Politikai nézetei közel állnak az általam vallottakhoz, értékrendszerünkről és a gyakorlati kérdésekről sokszor beszélgettünk Szegeden az akkori Európa Tanulmányok Központ irodájában. Rendezvényeink állandó meghívottja, francianyelv-tudása révén mindig számíthattam rá frankofón érintettségű rendezvényeinken. Neki köszönhetem elsősorban, hogy 2000-ben belga bilaterális nagykövet lehettem. Párizsi kiutazásomat megelőző találkozónkkor gondterhelten fogadott, érzékeltette, hogy külpolitikailag nehéz időszak előtt állunk. Az Orbán-kormány határozott fellépését egyes nemzetközi körök fenntartásokkal, esetenként támadólag fogadták (nyugdíjreform, különadók stb.). A 2011 első félévében sorra kerülő magyar EU-elnökség pedig komoly személyi felelősséget ró a külügyminiszterre. Érezhető volt, hogy egy olyan elnökségnek megyünk neki a magyar kétoldalú diplomácia részéről az én vezetésem mellett, amelynél a nemzetközi sajtó nem lesz kíméletes velünk. Martonyi ezzel búcsúztatott, gondterhelt arckifejezéssel – mintha érezte volna, hogy diplomáciailag nem könnyű feladatot kell teljesítenem: „Vigyázz a magyar–francia relációra, tudod, hogy az különösen kedves számomra!” Ezt az intelmet végig iránymutató vezérfonalként követtem munkám során.

Maradt egy hétvégém, hogy összecsomagoljak. Október 2-án aztán irány Párizs, ahol családom – nejem és két kamasz gyermekem – már várt rám, miután ők egy hónappal korábban kimentek az iskolakezdés miatt. Legfontosabb könyveimet vittem csak magammal.

Trócsányi László (szül. 1956) ügyvéd, egyetemi tanár, brüsszeli és luxemburgi nagykövet (2000–2004) alkotmánybíró (2007–2010) párizsi nagykövet (2010–2014) igazságügyi miniszter (2014–2018). Jelenleg is a Budapesti Ügyvédi Kamara szünetelő tagja. Számos könyv és cikk szerzője

A magyar–francia kapcsolatok évszázadokra nyúlnak vissza, és ellentmondásoktól sem mentesek. Franciaország Szent Lajos, XIV. Lajos, Napóleon és De Gaulle országa. Mindezek a nevek magyarázzák azt, hogy a magamfajta, a frankofónia iránt elkötelezett jogász számára miért jelent kihívást és nagy élményt, hogy Franciaországban rendkívüli és meghatalmazott nagykövetként képviselhettem hazámat.

A második Orbán-kormány (2010–2014) idején szemtanúja lehettem a francia politikai élet megrázkódtatásainak és rezzenéseinek, Nicolas Sarkozy elnöksége utolsó éveinek és François Hollande elnöki időszaka első esztendeinek. A két eltérő – és a francia társadalom által erősen kritizált – habitusú köztársasági elnök kül- és belpolitikai törekvéseinek figyelemmel kísérése mellett láthattam, hogy a hagyományos politikai pártok milyen belső válságokon mennek keresztül, s hogy mi tette lehetővé Emmanuel Macron köztársasági elnökké választását.

Egyetemi tanári és korábbi alkotmánybírói megbízatásomra tekintettel nagykövetként szerepet kaphattam a magyar alkotmányos identitás védelmezésében, az alkotmányozás folyamatának bemutatásában. Ugyanakkor a magyar–francia gazdasági kapcsolatokban az úgynevezett vállalati viták rendezésében ügyvédi tapasztalataimat is hasznosítani tudtam.

Párizsi nagyköveti éveim alatt naplót vezettem, rögzítettem mindazt, amit láttam és átélhettem. Mindamellett igyekeztem bemutatni a diplomáciai élet mindennapjait, egy nagykövetség küzdelmeit és örömeit.

Első fejezet

{1} A külügyi szakzsargonban vannak szokatlan kifejezések, amelyekről külön lexikont lehetne összeállítani: a Külügyminisztériumot az állomáshelyeken csak Központnak hívják, a nagykövetségre mindenki csak köviként hivatkozik, a rezidencia a rezi, a sürgős választ igénylő táviratokat csak „süvál”-nak rövidítik, a diplomáciai testület csak DT, az állami protokoll ÁP, és még sorolhatnánk.

{2} A magyar–francia Stratégiai Partnerséget a soros francia EU-elnökség előestéjén, 2008. május 22-én Párizsban írta alá az akkori miniszterelnök és Nicolas Sarkozy elnök. A dokumentum egy politikai nyilatkozatból és egy cselekvési tervből állt, amely öt évre köttetett azzal, hogy közös akarattal megújítható. Közvetlenül a 2008 második félévében esedékes soros francia elnökség előtt és alatt Franciaország valamennyi 2004-ben és 2007-ben csatlakozott új, kelet-közép-európai tagállammal hasonló szerződést kötött. Elemzői vélemények szerint a stratégiai partnerségi dömping elsősorban Sarkozy elnök PR-manővere volt: ily módon akarta lekötelezni az új tagországok vezetőit, hogy mindenben fenntartás nélkül támogassák az EU tényleges vezetésére törekvő ambícióit. Jellemző, hogy Franciaországnak legfontosabb partnerével, Németországgal nincs kétoldalú stratégiai partnerségi megállapodása. Ez a partnerség sajnos e könyv kiadásának pillanatában elhalt, csak papíron létezik – de ez nem csak hazánk esetében van így.

{3} Erdő Péter bíboros, teológus, kánonjogász, egyetemi tanár, a Magyar Tudományos Akadémia rendes tagja, a Szent István Tudományos Akadémia elnöke, 1998–2003 között a Pázmány Péter Katolikus Egyetem rektora. 1999–2002 között a Székesfehérvári Egyházmegye segédpüspöke, 2002-től az Esztergom-Budapesti Főegyházmegye érseke. 2003-tól Magyarország prímása, majd 2003. szeptember 28-án vált a pápaválasztó bíborosi testület tagjává. 2005-től 2015-ig a Magyar Katolikus Püspöki Konferencia elnöke volt. 2005-től 2016-ig az Európai Püspöki Konferenciák Tanácsának (CCEE) elnöke.

{4} Bogárdi Szabó István a „Bogárdi” nevet szülőfaluja tiszteletére vette fel. 1997-től a Budapest Budahegyvidéki Református Egyházközség lelkészi vezetője. 1998-tól a Pápai Református Teológiai Akadémia tanszékvezető tanára, 1999-től egyetemi tanár. 1999 óta a Közép- és Kelet-európai Történelem és Társadalom Kutatásáért Közalapítvány kuratóriumának tagja. 2003-ban választották meg először a Dunamelléki Református Egyházkerület püspökévé (lelkészi elnökévé). Harmadik püspöki ciklusát 2015-ben kezdte meg, jelenleg is tart. 2015. február 25-én a Magyarországi Református Egyház Zsinata lelkészi elnökévé választották.

{5} 2014 óta: Nemzetközi és Regionális Tanulmányok Intézet.

{6} Köblös Adél és Térey Vilmos, akik azóta is az AB szolgálatában főtanácsadóként dolgoznak, Dávid Eszter, aki azóta egyéni ügyvédi praxist folytat, és Patyi András, aki jelenleg a Nemzeti Közszolgálati Egyetem rektora.