A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julia Quinn: Brighter Than The Sun

Avon Books, An Imprint of HarperCollinsPublishers, New York, 1997

Published by arrangement with „HarperCollins Publishers”.

A történet fiktív. A nevek, a szereplők, a helyszínek és az események az író képzeletének szüleményei, vagy fikcióként jelennek meg, és nem szabad valóságosnak tekinteni őket. Valós eseményekkel, helyszínekkel, szervezetekkel, élő vagy elhunyt emberekkel való bármilyen egyezés pusztán a véletlen műve.

Fordította: Szabó Luca

Szerkesztette: Kalocsai Judit

A könyvet tervezte: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 1997 by Julie Cotler Pottinger

Hungarian translation © Szabó Luca, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-409-1

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Kedves Olvasó!

Nem tudom, ön hogy van ezzel, de én elfogult vagyok az érdekházasságokról szóló történetekkel szemben. Ne értsen félre, el sem tudom képzelni, hogy ne őszinte és erős szerelem nélkül menjek férjhez, de mesék és romantikus regények esetében… nos, képtelen vagyok ellenállni, amikor egy hős vagy hősnő ráébred, hogy a házassága mégsem egészen érdekházasság.

Így aztán nem ért meglepetés, amikor nekiláttam az Aranylóbb a napnál megírásának. Azt gondoltam magamban:

– Hmmm, érdekházasságról szóló történetet még nem is írtam.

Tudtam, mennyire fontos, hogy rajta hagyjam a kezem nyomát. Szokták mondani, nincs új a nap alatt, és egy író csak annyit tehet, hogy valamely unalomig ismételt történetet a saját stílusában, a saját hangján mesél el. Így aztán megalkottam Charles Wycombe-ot, Billington grófját, egy olyan hőst, akibe magam is képes lennék beleszeretni, és Miss Eleanor Lyndont, egy olyan hősnőt, aki a legjobb barátnőm lehetne. Végül hozzáadtam egy csipetnyi mókát és kacagást.

Nem is húzom tovább az időt – isten hozta a kedves olvasót a Julia Quinn-módra készült érdekházasságban. Remélem, tetszeni fog.

Baráti üdvözlettel:

Susan néninek –
Köszönöm.
– Miss Julie

És Paulnak, aki fel nem foghatja, miért nem teszek felkiáltójelet a könyvcímeim végére.

Elsô fejezet

KENT, ANGLIA
1817 OKTÓBERE

Eleanor Lyndon csak a saját dolgával törődött, amikor Charles Wycombe, Billington grófja szó szerint az életébe pottyant.

A lány séta közben vidáman dudorászott, és azzal foglalta el magát, hogy igyekezett megbecsülni, mekkora éves kamatot hoz neki a Kelet-Nyugat Cukorgyár (amelynek számos részvénye az ő tulajdonában volt), amikor legnagyobb meglepetésére az égből egy férfi zuhant a lába elé, pontosabban a lábára.

Hamarosan persze kiderült, hogy az illető nem az égből, hanem egy óriási tölgyfáról pottyant a földre. Ellie, aki az utóbbi évben határozottan unalmasnak érezte az életét, szinte sajnálta, hogy a férfi nem az égből érkezett. Az sokkal izgalmasabb lett volna, mint egy egyszerű fa.

A lány kihúzta bal lábfejét a férfi válla alól, bokája fölé emelte a szoknyáját, nehogy összekoszolódjon, és leguggolt.

– Uram! – kezdte. – Jól van?

A férfi csak annyit felelt:

– Aú!

– Jaj, nekem – sóhajtotta a lány. – Csak nem tört csontja?

Nem érkezett felelet, csak egy mély sóhajtás. Ellie hátrahőkölt, amikor orrát megcsapta a szag.

– Egek ura! – motyogta. – Maga úgy bűzlik, mintha megivott volna egy egész borospincét.

– Whiskyt – válaszolta a férfi. Kissé nehezen forgott a nyelve. – Egy igazi urriember whiskyt iszik.

– Ennyi whiskyt biztosan nem – vágott vissza Ellie. – Ennyit csak egy részeges iszik, legyen szó bármilyen italról is.

A férfi felült – nem volt egyszerű művelet –, és megrázta a fejét, mintha csak a tudatát akarná kitisztítani.

– Pontosan! – szólt, és kezével a levegőben hadonászott, de aztán felszisszent, mert elszédült. – Kicsit részeg vagyok, sajnos.

Ellie úgy döntött, nem fecsérel több szót erre a témára.

– Biztos benne, hogy nem sérült meg?

A férfi megvakarta vörösesbarna üstökét, és pislogott.

– Pokolian hasogat a fejem.

– Gyanítom, erről nem csak az esés tehet.

A férfi megpróbált felállni, de megszédült, és visszaült a földre.

– Éles a nyelve, kisasszony.

– Tudom – felelte a lány, és erőltetetten mosolygott. – Ezért is vagyok vénkisasszony. Nos, nem tudom ellátni a sérüléseit, ha nem tudom, hol sérült meg.

– És milyen gyakorlatias! – motyogta a férfi. – És mitől olyan bizonyos benne, hogy megsérvültem… ööö… megsérültem?

Ellie felnézett a fára. A legközelebbi ág, amely elbírhatta a férfi súlyát, jó öt méter magasan nőtt.

– El sem tudom képzelni, hogyan kerülhette volna el a sérülést ekkora esés után.

A férfi csak legyintett, és újból megpróbált felállni.

– Nos, igen, a Wycombe-ok szívós népek. Több kell nekünk egy sérüléshez, mint egy ilyen… Édes Jézus, kegyelmezz! – üvöltötte.

Ellie mindent megtett, nehogy önelégültnek hangozzon, amikor így szólt:

– Fáj valamije? Zúzódás? Netán ficam?

A férfi összeszűkítette barna szemét, és a fa törzsébe kapaszkodott, nehogy felboruljon.

– Maga kegyetlen, szívtelen nőszemély, Miss Hogyishívják, amiért ilyen örömét leli a szenvedésemben.

Ellie köhögött, hogy el ne nevesse magát.

– Mr. Akárki, kénytelen leszek tiltakozni. Hadd mutassak rá, hogy én el akartam látni a sérüléseit, de maga váltig állította, hogy nem sérült meg.

A férfi olyan komor képet vágott, mint egy duzzogó kisfiú, és leült a földre.

– Lord Akárki vagyok – motyogta.

– Jól van, mylord – bólintott Ellie, és remélte, nem haragította magára túlságosan. Egy brit főnemes ugyanis sokkal nagyobb hatalommal rendelkezett, mint egy lelkész lánya, és ha a férfi úgy akarta volna, nagyon megnehezíthette volna Ellie életét. A lány lemondott arról, hogy tiszta ruhában menjen haza, és leült a férfi mellé a földre.

– Melyik bokája fáj, mylord?

A kérdezett a jobbjára mutatott, és eltorzult az arca, amikor a lány a kezébe vette a sérült végtagot. Ellie néhány pillanatig vizsgálta, aztán felnézett, és a lehető legudvariasabb hangon így szólt:

– Le kell vennem a csizmáját, mylord. Megengedi nekem?

– Jobban tetszett, amíg tüzet okádott – jegyezte meg a lord.

Ellie önmagának is jobban tetszett úgy, ezért elmosolyodott.

– Van egy kése?

A férfi felhorkantott.

– Csak nem gondolja komolyan, hogy fegyvert adok a kezébe?

– Jól van. Akkor egyszerűen lehúzom a csizmáját. – A lány félrehajtotta a fejét, és úgy tett, mintha komolyan gondolkodóba esett volna. – Lehet, hogy kicsit fájni fog, amikor megakad a csúnyán bedagadt bokájánál, de, ahogy ön is rámutatott, szívós családból származik, és egyébként is, egy férfinak el kell viselnie egy kis fájdalmat.

– Mi az ördögről beszél maga?

Ellie lassan húzta a csizmát. Nem erősen, hiszen képtelen lett volna olyan kegyetlenségre. Csak annyira cibálta meg, hogy bebizonyítsa, a csizma bizony nem fog úgy lejönni a lord lábáról, mint egyébkor. Visszafojtotta a lélegzetét.

A férfi felkiáltott, mire Ellie rögtön megbánta, hogy meg akarta leckéztetni, ugyanis újból betöltötte az orrát a whisky átható szaga.

– Mennyit ivott maga? – érdeklődött a lány, miközben levegő után kapkodott.

– Közel sem eleget – nyögte a férfi. – Még nem találták fel azt az italt, amely elég erős lenne ahhoz, hogy…

– Ó, eredjen már! – csattant fel Ellie. – Annyira azért nem vagyok szörnyű.

Meglepetésére a férfi nevetésben tört ki.

– Édesem – szólt olyan hangon, hogy abból mindjárt kiderült, többnyire kéjenckedéssel üti el az idejét –, maga a legkevésbé rossz dolog, ami az utóbbi hónapokban velem történt.

Ellie tarkója furcsa módon belebizsergett a bókba. Hála az égnek, széles főkötője eltakarta pirulását, és ő ismét a sérülésre figyelhetett.

– Meggondolta már magát? Levághatom a csizmáját?

A férfi válasz helyett a lány kezébe nyomta a kését.

– Mindig tudtam, hogy nem hiába viszem magammal mindenhová a késemet. Csak azt nem tudtam, mi célból teszem, egészen máig.

A kés kissé életlennek bizonyult, úgyhogy Ellie fogcsikorgatva fűrészelte vele a csizmát. Egy pillanatra felnézett.

– Csak szóljon, ha esetleg…

– Aú!

– …megbököm – fejezte be a mondatot a lány. – Rettentően sajnálom.

– Lenyűgöző – jelentette ki a férfi, és hangjából könnyen ki lehetett hallani az iróniát –, micsoda bánatról árulkodik a hangja.

Ellie alig tudta visszafojtani a nevetést.

– Ó, az isten szerelmére! – motyogta a férfi. – Nevessen csak! Isten a megmondhatója, nevetséges az életem.

Ellie maga is úgy érezte, élete egyre szánalmasabb, amióta özvegy édesapja bejelentette, hogy feleségül veszi Bellfield falujának legkotnyelesebb özvegyasszonyát, ezért együtt érzett a lorddal. El sem tudta képzelni, mi vihette arra ezt az igen jóképű, gazdag férfit, hogy a sárga földig leigya magát, de bármi volt is az ok, a lány sajnálta őt. Egy pillanatra megállt a kezében a kés, kék szemét a férfi arcára emelte, és így szólt:

– Miss Eleanor Lyndon a becsületes nevem.

A férfi meleg pillantást küldött felé.

– Köszönöm, hogy megosztotta velem ezt a fontos tudnivalót, Miss Lyndon. Nem minden nap hagyom, hogy egy idegen hölgy levágja a lábamról a csizmát.

– Velem sem minden nap fordul elő, hogy fákról potyogó férfiak borítanak fel. Idegen férfiak, ráadásul – tette hozzá a lány.

– Nos, igen, illő volna bemutatkoznom. – A lord félrehajtotta a fejét, és ez a gesztus is elárulta, hogy erősen ittas. – Charles Wycombe, szolgálatára, Miss Lyndon. Billington grófja. – Majd az orra alatt azt motyogta: – De mire megyek vele?

Ellie pislogás nélkül bámulta őt. Billington? Hiszen ő a megye egyik legjobb partija! Olyan jó, hogy még a lány is hallott róla, pedig ő aztán nem számít jó partinak. A rossz nyelvek szerint Billington megátalkodott kéjenc. Falusi összejöveteleken szoktak róla suttogni, noha Ellie, aki hajadon volt, általában lemaradt a legszaftosabb pletykákról. Annyit mindenesetre gyanított, hogy a férfi hírneve igen rossz lehet, ha Ellie jelenlétében senki meg sem meri említeni, miket művel.

Ellie arról is hallott, hogy a gróf hihetetlenül gazdag, még gazdagabb, mint az ő nővérének, Victoriának újdonsült férje, Macclesfield grófja. A lány persze nem vett volna mérget arra, hogy ez igaz, mivel nem látta a saját szemével Billington pénzügyi kimutatásait, márpedig sosem szokott pénzügyi kérdésekben bizonyíték nélkül spekulálni. Azt azonban tudta, hogy az ősi Billington-birtok hatalmas.

És jó harminc kilométernyire van találkozásuk színhelyétől.

– Mit keres maga Bellfieldben? – szaladt ki a száján.

– Csak bejártam gyermekkorom helyszíneit.

Ellie a fejük fölött húzódó ágakra mutatott.

– Ez a kedvenc fája?

– Macclesfielddel számtalanszor felmásztunk rá.

Ellie végzett a munkával, és letette a kést.

– Roberttel? – kérdezte.

Charles gyanakodó és kissé aggodalmas pillantást vetett rá.

– Maga tegező viszonyban van vele? Nemrég nősült meg.

– Igen, a nővéremet vette feleségül.

– Milyen kicsi a világ! – mormogta a gróf. – Részemről a szerencse, hogy megismerhetem önt.

– Ne siesse el, lehet, hogy rögvest meggondolja magát – jegyezte meg a lány. Óvatosan kihúzta a csizmából a férfi dagadt bokáját.

Charles fájdalmas tekintettel nézte szétroncsolt csizmáját.

– Nos, a bokám fontosabb – jelentette ki szomorúan, de egyáltalán nem hangzott meggyőzően.

Ellie megböködte a bokát.

– Azt hiszem, nem tört csontja, de csúnyán kificamította.

– Úgy látom, ön ért az ilyesmihez.

– Sokszor segítek sérült állatokon – vonta fel a szemöldökét a lány. – Kutyákon, macskákon, madarakon…

– Férfiakon – vetette közbe a férfi.

– Nem – felelte szemtelenül a lány. – Maga az első. De nem hinném, hogy sokban különbözne egy kutyától.

– Kilátszik a tépőfoga, Miss Lyndon.

– Valóban? – kérdezte a lány, és megérintette az arcát. – Máskor majd visszahúzom.

Charles nevetésben tört ki.

– Ön, Miss Lyndon, igazi kincs.

– Én is mindig ezt mondom – vont vállat a lány, és gonoszul mosolygott –, de senki sem hisz nekem. Nos, sajnos néhány napig bottal kell majd járnia. Talán egy hétig is. Van botja?

– Mármint itt?

– Otthon, de… – Ellie elhallgatott, és elgondolkodva nézett körül. Meglátott egy közelben heverő botot, úgyhogy feltápászkodott. – Ez megteszi – mondta, és odaadta a grófnak. – Segítsek felállni?

A férfi mohón mosolygott, és imbolygó járással indult meg a lány felé.

– Bármire hajlandó vagyok, hogy a karjában tartson, drága Miss Lyndon.

Ellie jól tudta, hogy fel kellene háborodnia, de a férfi olyan nagyon igyekezett elragadó lenni, és, vigye el az ördög, sikerrel is járt. Könnyedén. Nyilván ezért olyan sikeres a kéjenci pályafutása. A lány a férfi mellé állt, és a hóna alá nyúlt.

– Figyelmeztetem, nem vagyok valami gyengéd.

– Vajon miért nem lepődtem meg?

– Akkor háromra. Készen áll?

– Az attól függ, hogy…

– Egy, kettő… három! – Ellie nagyot nyögött, nekiveselkedett, és talpra állította a grófot. Nem volt könnyű feladat. Legalább húsz kilogrammal nehezebb lehetett nála a férfi, ráadásul reménytelenül részeg volt. Megbicsaklott a térde, úgyhogy Ellie épp csak megállta, hogy káromkodjon. Jó erősen megvetette a lábát, és megtartotta mindkettőjüket. Ekkor a gróf a másik irányba dőlt, úgyhogy a lánynak eléje kellett rohanni, nehogy elessen.

– Ez jó érzés – mormolta a férfi, amikor egymáshoz simult a mellkasuk.

– Lord Billington, meg kell kérnem, használja a botot!

– Azzal verjem el? – A jelek szerint ez a gondolat felkeltette a férfi érdeklődését.

– Azzal gyalogoljon! – csattant fel a lány. Szinte kiabált.

A férfi összerezzent a hangra, és a fejét csóválta.

– Igazán különös – motyogta. – Hihetetlenül erős bennem a vágy, hogy megcsókoljam önt.

Ellie ez egyszer szóhoz sem jutott.

A férfi elgondolkodva rágcsálta az alsó ajkát.

– Lehet, hogy meg is teszem.

Több sem kellett a lánynak – félreugrott, mire a férfi ismét elterült a földön.

– Az isten szerelmére! – üvöltötte a gróf. – Ezt meg miért csinálta?

– Hiszen meg akart csókolni!

A férfi a fejét dörzsölgette, ugyanis alaposan beverte a fatörzsbe.

– És ennyire rémisztő volt a gondolat?

Ellie csak pislogott.

– Nem éppen rémisztő.

– Kérem, ne mondja, hogy visszataszító – morgott a gróf. – Azt igazán nem bírnám elviselni.

A lány mélyet sóhajtott, és felajánlotta békejobbját.

– Rémesen sajnálom, hogy elejtettem önt, mylord.

– Az arca ismét tükrözi a bánatot.

Ellie-nek kedve lett volna nagyot toppantani, de erőt vett magán.

– Ezúttal komolyan mondtam. Elfogadja a bocsánatkérésemet?

– Úgy tűnik – vonta fel a szemöldökét a gróf –, hogy akár a testi épségem is veszélybe kerülhet, ha nem teszem.

– Hálátlan disznó – motyogta a lány. – Én csak bocsánatot szeretnék kérni.

– Én meg – felelte a férfi – el szeretném fogadni a bocsánatkérést.

Kezébe vette Ellie kesztyűs kezét. A lány felhúzta őt a földről, de amint biztosan állt rögtönzött botján, elhátrált tőle.

– Elkísérem Bellfieldbe – jelentette ki a lány. – Nincs olyan szörnyen messze. Onnan haza tud menni?

– A kocsimat a kocsma előtt hagytam – felelte a gróf.

A lány megköszörülte a torkát.

– Hálás lennék, ha nemesi származásának megfelelően diszkréten viselkedne. Lehet, hogy vénkisasszony vagyok, de a jó hírnevemre akkor is gondolnom kell.

A férfi a szeme sarkából pillantott rá.

– Engem sajnos züllött alaknak tart a közvélekedés.

– Tudom.

– Az ön hírnevét feltehetőleg abban a percben aláástam, amikor önre feküdtem.

– Az ég áldja meg, hiszen lezuhant a fáról!

– Persze, persze, de ön akkor is fedetlen kezével érintette fedetlen bokámat.

– Nemes szándék vezérelt.

– Őszintén szólva én úgy éreztem, engem is nemes szándék vezet, amikor meg akartam csókolni önt, de ön sajnos nem értett egyet velem.

A lány szája elvékonyodott.

– Pontosan az ilyen pimasz megjegyzésekről beszélek. Tudom, hogy semmi okom rá, mégis érdekel, mit gondolnak rólam mások, és életem hátralévő részét itt kell leélnem.

– Valóban? – kérdezte a gróf. – Milyen szomorú!

– Ez nem mulatságos.

– Nem is tréfának szántam.

Ellie türelmetlenül sóhajtott.

– Szépen kérem, viselkedjen tiszteletreméltó módon, amikor Bellfieldbe érkezünk.

A férfi a botra támaszkodott, és udvariasan meghajolt.

– Sosem akarnék csalódást okozni egy hölgynek. – Hagyja abba! – förmedt rá a lány, majd könyökénél fogva kiegyenesítette a férfit. – Még a végén felborul!

– Nahát, Miss Lyndon, csak nem aggódik értem?

A felelet egy nem túlságosan hölgyhöz illő horkantás volt. Ellie ökölbe szorított kézzel indult a város felé. Charles mögötte bicegett, és egy pillanatra sem olvadt le az arcáról a mosoly. A lány azonban sokkal gyorsabban sétált nála, így a végén már annyira megnőtt köztük a távolság, hogy a gróf kénytelen volt a lány nevét kiáltani.

Ellie megfordult.

Charles megnyerőnek szánt mosollyal nézte.

– Sajnos képtelen vagyok lépést tartani önnel.

Esdeklően nyújtotta ki karját, és azonnal elveszítette az egyensúlyát. Ellie odasietett hozzá, és kiegyenesítette.

– Ön egy két lábon járó katasztrófa – mormogta, és nem vette le kezét a férfi könyökéről.

– Egy két lábon bicegő katasztrófa – helyesbített a férfi. – És nem tudok… – Szabad kezét szája elé emelte, és hangosat böfögött részegségében. – Nem tudok gyorsan bicegni.

A lány felsóhajtott.

– Jól van. Támaszkodjon a vállamra! Együtt csak eljutunk a városig.

Charles vigyorogva karolta át a lány vállát. Ellie alacsony volt, de erős, ezért a férfi úgy döntött, jobban is rátámaszkodhat. A lány megdermedt, és ismét hangosan sóhajtott.

Lassan megindultak a város felé. Charles egyre inkább Ellie-re támaszkodott, de nem tudta, vajon a ficam vagy a részegség okolható ezért. A lány egyszerre volt meleg, erős és puha. A grófot az sem érdekelte, hogyan keveredett ilyen kalamajkába. Mindenesetre megfogadta, hogy minden percét élvezni fogja, amíg tart. A lány melle minden lépésnél a férfi bordáihoz lapult, és a gróf számára bizony igen kellemes volt ez az érzés.

– Gyönyörű napunk van, nemde? – kérdezte, mert úgy gondolta, illendő volna beszélgetést kezdeményeznie.

– Igen – értett egyet Ellie, aki kissé megrogyott a gróf súlya alatt. – De már későre jár. Nem tudna valamivel gyorsabban lépkedni?

– Még én sem – gesztikulált szélesen Charles – vagyok olyan pimasz fráter, hogy bénának tettessem magam, csak hogy élvezhessem egy gyönyörű hölgy kitüntető figyelmét.

– Csak ne hadonásszon! Még a végén elveszítjük az egyensúlyunkat.

Charlesnak valamiért, talán mert határozottan nem volt józan, nagyon tetszett, hogy a lány többes számban beszél. Volt valami ebben a Miss Lyndonban, ami miatt Charles örült, hogy a maga oldalán tudhatja. Nem mintha attól tartott volna, hogy szörnyű ellenség válna belőle, de lojálisnak, józannak és becsületesnek gondolta. Ráadásul rendkívüli humorérzékkel rendelkezett. Éppen olyan nő volt, amilyet minden férfi kívánna magának, ha támogatásra van szüksége.

Charles a lány felé fordította a fejét.

– Jó illata van – jelentette ki.

– Micsoda? – rikoltotta a lány.

Milyen szórakoztató ugratni őt! Vajon ezt is felvette már a lány pozitív tulajdonságainak listájára? Nagyszerű, ha az ember olyanokkal veheti körül magát, akik nem bánják, ha incselkednek velük. Charles ártatlan képet vágott.

– Jó illata van – ismételte meg.

– Úriember nem mond ilyet egy hölgynek – közölte kimérten Ellie.

– Részeg vagyok – világosította fel a gróf egy vállrándítás kíséretében, és megbánásnak nyomát sem lehetett látni rajta. – Azt sem tudom, mit beszélek.

A lány gyanakodva szűkítette össze a szemét.

– Nekem az az érzésem, pontosan tudja.

– Nahát, Miss Lyndon, csak nem azzal vádol, hogy el akarom csábítani önt?

A férfi nem is hitte volna, hogy ez lehetséges, de Ellie még jobban elvörösödött. Charles minden vágya az volt, hogy láthassa, milyen színű a haja az óriási főkötő alatt. Szemöldöke szőke volt, és egészen komikus hatást keltett a vérvörös arcon.

– Ne forgassa ki a szavaimat!

– Ön egyedül is gyönyörűen kiforgatja a saját szavait, Miss Lyndon. – Mert a lány nem felelt, még hozzátette: – Ezt bóknak szántam.

A lány eltökélten lépkedett a földúton.

– Egészen zavarba ejt, mylord.

Charles elmosolyodott, és arra gondolt, micsoda móka zavarba ejteni Miss Eleanor Lyndont. Néhány percre elhallgatott, majd, amikor befordultak egy sarkon, azt kérdezte:

– Hamarosan odaérünk?

– Félúton talán már túl vagyunk. – Ellie hunyorogva kémlelte a horizontot, és észrevette, hogy a nap egyre gyorsabban süllyed. – Jaj, nekem! Nagyon későre jár. Papa a fejemet veszi.

– Apám sírjára esküszöm… – Charles szeretett volna komolyan beszélni, de ebben a pillanatban nagyot csuklott.

Ellie olyan gyorsan fordult felé, hogy orra a férfi vállának ütközött.

– Mégis miről beszél ön, mylord?

– Csak meg akartam… hukk… esküdni önnek, hogy én nem… hukk… szándékosan lassítom az előrehaladást.

A lány ajka megremegett.

– Nem tudom, miért hiszek önnek – mondta –, mégis hiszek.

– Talán, mert a bokám olyan színt öltött, mint egy túlérett körte – viccelődött a gróf.

– Nem – felelte elgondolkodva a lány. – Azt hiszem, ön kedvesebb ember, mint amilyennek mutatja magát.

A férfi felnevetett.

– Én aztán a legkevésbé sem… hukk… vagyok kedves.

– Lefogadom, az összes alkalmazottját megjutalmazza karácsonykor.

A férfi – legnagyobb bosszúságára – elpirult.

– A-ha! – kiáltott diadalmasan a lány. – Tehát igazam volt!

– Attól lesznek lojálisak – motyogta a gróf.

– Attól lesz pénzük, hogy ajándékot vásároljanak a szeretteiknek – jegyezte meg ellágyulva a lány.

A férfi felhorkantott, és elfordította a fejét.

– Gyönyörű ez a naplemente, nemde, Miss Lyndon?

– Ügyetlen témaváltás – jegyezte meg a lány tudálékos mosollyal az arcán –, de valóban igazán szép.

– Lenyűgöző – folytatta a férfi –, milyen sok színből áll össze. Narancsból, rózsa- és barackszínből. És ott még egy leheletnyi sáfránysárgát is látok. – Délnyugat felé bökött. – Az egészben az a legcsodálatosabb, hogy a holnapi egészen másmilyen lesz.

– Ön művész? – kérdezte Ellie.

– Nem – felelte a férfi. – Csak szeretem a naplementét.

– Bellfield már csak egy kőhajításnyira van – jelentette ki a lány.

– Valóban?

– Csak nem csalódott?

– Nem sok kedvem van hazamenni – mondta a gróf. Felsóhajtott, és arra gondolt, mi vár rá otthon. Egy halom kő, ebből áll Wycombe Abbey. Ráadásul egy vagyonba kerül fenntartani ezt a halom követ, a vagyon pedig nem egészen egy hónap múlva elfolyik az ujja közt, hála minden lében kanál apjának.

Az ember azt hihette volna, George Wycombe szorítása a pénzeszsák száján a halálával némileg enyhülni fog, de nem, még a síron túlról is megtalálta a módját, hogy alaposan megszorongassa fia nyakát. Charles némán káromkodott, amikor ráébredt, milyen érzékletes is ez a kép. Valóban úgy érezte magát, mint akit fojtogatnak.

Pontosan tizenöt nap volt hátra a harmincadik születésnapjáig. Pontosan tizenöt nap volt hátra addig, hogy örökségét az utolsó pennyig elveszítse. Hacsak…

Miss Lyndon köhögött, és kidörzsölt szeméből egy porszemet. Charles újult érdeklődéssel figyelte őt.

Hacsak – gondolta lassan, mert nem szerette volna, ha még mindig kissé kapatos agya a legkisebb részlet fölött is elsiklik –, hacsak ebben a tizenöt napban nem sikerül feleséget kerítenie magának.

Miss Lyndon Bellfield főutcájára irányította, és dél felé mutatott.

– A kocsma már idelátszik. A kocsiját azonban nem látom. A kocsma mögött áll?

Milyen szép hangja van, gondolta Charles. Szép a hangja, szép az esze, szép a szellemessége, és… – noha továbbra sem lehet tudni, milyen színű a haja – szép a szemöldöke is. És milyen jó érzés, ahogy hozzásimul!

A gróf a torkát köszörülte.

– Miss Lyndon!

– Azt ne mondja, hogy elveszítette a kocsiját!

– Miss Lyndon, nagyon fontos megbeszélnivalónk van.

– Rosszabbodott a bokája állapota? Tudtam, hogy rossz ötlet terhelni, de elképzelésem sem volt, másként hogyan juttassam el a városig. De egy kis jég…

– Miss Lyndon! – förmedt rá a férfi.

Ellie ettől aztán azonnal elhallgatott.

– Mit gondol, lehetne szó arról, hogy… – Charles köhintett. Nagyon szeretett volna most józan lenni, mert úgy sejtette, szókincse lényegesen nagyobb, amikor nincs becsiccsentve.

– Lord Billington? – szólította Ellie aggodalmas kifejezéssel az arcán.

A gróf a végén csak kibökte.

– Mit gondol, lehetne szó arról, hogy hozzám jöjjön feleségül?

Második fejezet

Ellie elejtette a férfit.

Charles összerogyott, és üvöltött a fájdalomtól, ugyanis bokája ismét megbicsaklott.

– Hogy mondhat ilyen szörnyűséget? – kiáltotta a lány.

Charles a fejét vakarta.

– Nem megkértem a kezét?

Ellie visszatartotta áruló könnyeit.

– Kegyetlenség ilyesmivel tréfálkozni!

– Én nem tréfálkoztam.

– Hogyne tréfálkozott volna! – vágott vissza a lány. Alig tudta leküzdeni a késztetést, hogy jól csípőn rúgja a grófot. – Pedig milyen kedves voltam önhöz egész délután!

– Nagyon kedves – értett egyet a férfi.

– Nem volt kötelességem megállni és segíteni önön.

– Nem – mormogta Charles –, valóban nem.

– Közlöm önnel, hogy akár férjes asszony is lehetnék, ha úgy tartaná kedvem. Azért vagyok hajadon, mert így döntöttem.

– Álmomban sem gondoltam volna, hogy más oka van.

Ellie gúnyt vélt kihallani a szavaiból, úgyhogy ezúttal valóban belé is rúgott.

– Az ördög vigye, kisasszony! – kiabálta Charles. – Mi a pokolért kaptam ezt? Én egészen komolyan beszélek.

– Ön részeg – vádolta a lány.

– Igen – ismerte el a férfi –, de még soha senki kezét nem kértem meg.

– Ugyan, kérem! – nevetett fel a lány. – Ha most azt akarja mondani, hogy első látásra fülig belém szeretett, hát hiszi a piszi!

– Én semmi ilyesmit sem akarok mondani – felelte a gróf. – Sosem sérteném meg az ön intellektusát ilyen kijelentésekkel.

Ellie csak pislogott, és azt gyanította, éppen most érte súlyos sérelem valamely más tulajdonságát, de nem tudta volna megállapítani, melyiket.

– A dolog úgy áll… – Charles elhallgatott, és krákogott. – Lehet szó arról, hogy máshol folytassuk ezt a beszélgetést? Valahol, ahol széken ülhetek, nem pedig az út porában.

Ellie összevont szemöldökkel nézte, majd morgolódva bár, de a kezét nyújtotta neki. Még mindig nem vette biztosra, hogy a férfi nem gúnyolódik vele, de mivel maga sem bánt vele kesztyűs kézzel, furdalta a lelkiismeret. Nem hitt abban, hogy megengedett belerúgni a földön fekvőbe, különösen, ha az illető miatta került oda.

A férfi elfogadta a kezét, és óvatosan talpra állt.

– Köszönöm – szólt hűvösen. – Ön nyilvánvalóan erős jellemű hölgy. Ezért is jutott eszembe, hogy feleségül vegyem.

Ellie összeszűkítette a szemét.

– Ha nem hagyja abba a gúnyolódást…

– Mintha már megmondtam volna, hogy egészen komolyan beszélek. Nem szoktam hazudni.

– Szép kis füllentés! – vágott vissza a lány.

– Nos, rendben, de fontos kérdésekben sosem hazudok.

A lány csípőre tett kézzel horkantott:

– Hmm!

A férfi kissé bosszúsan sóhajtott.

– Biztosítom önt, ilyesmiben sosem hazudnék. Meg kell mondanom, ön rémesen rossz véleményt alakított ki rólam. Ennek mi az oka?

– Lord Billington, ön Kent legnagyobb kéjencének hírében áll. Még a sógorom is egyetért ezzel.

– Csak kerüljön a szemem elé Robert, azon nyomban megfojtom – sziszegte Charles.

– Az is könnyen lehet, hogy ön egész Anglia legnagyobb kéjence. Nem tudhatom, hiszen évek óta ki sem tettem a lábamat Kentből, de…

– Állítólag a kéjencekből lesz a legjobb férj – vágott a szavába a gróf.

– A jó útra tért kéjencekből – jegyezte meg epésen Ellie. – Én pedig őszintén kétlem, hogy önnek ez irányú tervei lennének. Egyébként sem megyek feleségül önhöz.

A férfi sóhajtott.

– Pedig úgy szeretném!

Ellie hitetlenkedve nézte.

– Ön megbolondult.

– Egészen józan vagyok, biztosíthatom. – Grimaszolt. – Az apám volt bolond.

Ellie lelki szemei előtt őrült, vihogó kisbabák képe villant fel, és a lány hátrahőkölt. Az őrület állítólag öröklődik.

– Az ég szerelmére! – morgott Charles. – Nem úgy volt bolond. De átkozott nagy slamasztikában hagyott.

– Nem értem, mi közöm nekem ehhez.

– Csakis önnek van köze hozzá – jegyezte meg sötéten a gróf.

Ellie még egy lépést hátrált. Most már biztosra vette, hogy Billington teljesen megőrült, és a Bedlambe{1} kellene záratni.

– Ha megbocsát – szólt –, nekem haza kell mennem. Innen már egyedül is elboldogul. A kocsija… Azt mondta, a kocsma mögött hagyta. Gondolom, innen már…

– Miss Lyndon! – csattant fel Charles.

A lány megtorpant.

– Meg kell nősülnöm – jelentette ki köntörfalazás nélkül a gróf –, mégpedig tizenöt napon belül. Nincs más választásom.

– El sem tudom képzelni, miért tenne olyasmit, amihez nem fűlik a foga.

A férfi mintha meg sem hallotta volna.

– Ha nem nősülök meg, az utolsó vasig elveszítem az örökségemet. Az utolsó pennyig mindent. – Keserűen nevetett. – Csak Wycombe Abbey marad nekem, és higgye el, annak a halom kőnek az állapota hamarosan rohamosan romlik, ha nem lesz pénzem gondozni.

– Ilyesmiről még életemben nem hallottam – állította Ellie.

– Nem olyan szokatlan.

– Nekem szokatlanul ostobának tetszik, ha engem kérdez.

– Nos, ebben tökéletesen egyetértünk, hölgyem.

Ellie barna szoknyáját csavargatta, miközben végiggondolta a hallottakat.

– Nem értem, miért gondolja, hogy nekem kellene segítenem önön – mondta végül. –Bizonyára találna megfelelő feleséget Londonban. Úgy tudom, Londont húspiacként szokták emlegetni. Gondolom, ön igazán jó partinak számít arrafelé.

A férfi gúnyosan mosolygott.

– Úgy beszél rólam, mintha valami marha volnék.

Ellie felnézett rá, és elakadt a lélegzete. A férfi ördögien jóképű volt, egészen elbűvölő, és a lány nem tudta kivonni magát hatása alól.

– Nem – rázta a fejét –, ön nem marha.

A férfi megvonta a vállát.

– Idáig halogattam az elkerülhetetlent, ezzel tisztában vagyok. De most itt van ön, és a leginkább kétségbeejtő pillanatban pottyant az életembe…

– Megbocsásson, de úgy emlékszem, ön pottyant az én életembe.

A gróf nevetett.

– Azt említettem már, hogy ön igen szórakoztató? Ezért aztán arra gondoltam: „Nos, ő is megteszi”, és…

– Ha most le akart venni a lábamról – jegyezte meg Ellie epésen –, nem járt sikerrel.

– Jobban megteszi, mint bárki más – javította magát Charles. – Igazán, ön az első olyan nőismerősöm, akit el tudnék viselni.

Nem mintha Charlesnak esze ágában lett volna elkötelezni magát a házastársa mellett. Neki aztán semmi egyébre nem kellett egy feleség, mint hogy ráírhassák a nevét a házassági anyakönyvi kivonatra. De azért az ember kénytelen legalább egy kis időt a feleségével tölteni, és ha már így van, az a feleség lehet akár tűrhető is. Miss Lyndon éppen alkalmasnak tűnt.

És, tette hozzá magában a gróf, egy napon úgyis szert kell tennie egy örökösre. Akkor már olyan anyát is kereshet, akinek nem káposztalé lötyög a fejében. Kinek van szüksége ostoba utódra? Újból végigmérte a lányt, aki gyanakodva figyelte őt. Igen, ez a lány okos.

Volt benne valami igazán tetszetős. Charles gyanította, az örökös nemzése legalább olyan kellemes lenne, mint az eredmény. Hetykén meghajolt a lány előtt, majd megkapaszkodott a karjában, hogy fel ne boruljon.

– Mi a véleménye, Miss Lyndon? Belevághatunk?

– „Belevághatunk?” – rökönyödött meg Ellie. Igazán nem mondhatni, hogy ilyen lánykérésről álmodott.

– Hmm, az ilyesmiben elég ügyetlen vagyok. Az az igazság, Miss Lyndon, hogy ha az ember már kénytelen megnősülni, okos, ha olyan nőt választ, akit kedvel. Hiszen némi időt azért együtt kellene majd töltenünk.

A lány hitetlenkedve bámult rá. Mennyit ihatott ez a boldogtalan? Ellie többször is megköszörülte a torkát, és a megfelelő szavakat kereste. Végül kibökte:

– Most azt akarja mondani, hogy kedvel engem?

A férfi csábítóan mosolygott.

– Nagyon is.

– Ezt még át kell gondolnom.

A férfi félrehajtotta a fejét.

– Nem is akarnék olyasvalakit feleségül venni, aki a pillanat hevében dönt.

– Néhány napot szeretnék kérni.

– De, remélem, nem túl sokat. Csak tizenöt nap, és utálatos kuzinom, Phillip ráteszi a mancsát a pénzemre.

– Figyelmeztetem, hogy a válaszom minden bizonnyal nemleges lesz.

A férfi nem felelt. Ellie-nek az a kellemetlen érzése támadt, hogy a gróf már most azon töri a fejét, kihez forduljon, ha ő nemet mond.

Charles egy pillanattal később így szólt:

– Hazakísérhetem?

– Arra semmi szükség. Néhány perc múlva hazaérek. Ön most már egyedül is elboldogul, igaz?

A férfi bólintott.

– Miss Lyndon.

A lány egy apró pukedlivel tisztelte meg.

– Lord Billington.

Azután sarkon fordult, és útnak eredt. Csak amikor már eltűnt a gróf szeme elől, akkor dőlt egy ház falának, úgy tátogta:

– Te szent Isten!

Mr. Lyndon, a lelkész nem tűrte, hogy lányai hiába vegyék szájukra az Úr nevét, de Ellie-t annyira megdöbbentette Billington házassági ajánlata, hogy még akkor is azt hajtogatta: „Te szent Isten!”, amikor belépett a házuk ajtaján.

– Az ilyen beszéd egyáltalán nem illik egy fiatal nőhöz, akkor sem, ha már nem is olyan fiatal – szólt egy női hang.

Ellie felnyögött. Erkölcs dolgában csak egy embert ismert, aki még az apjánál is rosszabb volt – az apja jegyesét, a nemrégiben megözvegyült Sally Foxglove-ot. Ellie összeszorított ajkakkal mosolygott, miközben megpróbált nyílegyenesen a szobájába menekülni.

– Mrs. Foxglove.

– Az apád nagyon szomorú lesz, ha ezt megtudja.

Ellie ismét felnyögött. Csapdába esett. Megfordult.

– Mit, Mrs. Foxglove?

– Hogy milyen nagylelkűen használod az Úr nevét.

Mrs. Foxglove összefonta dundi karját.

Ellie-nek kedve lett volna felhívni az asszony figyelmét arra, hogy bizony nem az anyja, ezért nincs hatalma felette, de inkább tartotta a nyelvét. Az élet épp elég nehéz lesz, miután az apja újranősül, semmi oka rá, hogy egészen ellehetetlenítse magát azzal, hogy ellenszegül Mrs. Foxglove-nak. A lány mély levegőt vett, majd szívére tett kézzel ártatlanságot színlelt.

– Ön azt hitte, ezt mondom? – kérdezte, és úgy tett, mintha a lélegzete is elakadna a feltételezéstől.

– Hát mit mondtál?

– „Sejtettem is, te!” Remélem, nem értett félre.

Mrs. Foxglove hitetlenkedve bámult rá.

– Rosszul ítéltem meg egy bizonyos, khm, problémát – folytatta a lány. – Még mindig nem tudom elhinni, hogy így esett. Azért is mondtam, hogy „sejtettem is, te”, mert, tudja, a lelkem mélyén sejtettem, hogy rosszul gondolkodom, és ha nem így lett volna, nem lett volna hibás a logikám.

Mrs. Foxglove annyira megzavarodott, hogy Ellie legszívesebben ujjongott volna örömében.

– Nos, akárhogy is – jegyezte meg csípősen az idősebb asszony –, ilyen bizarr viselkedéssel nem fogsz férjet.

– Hogy jött ez most ide? – motyogta Ellie, akinek határozottan az volt az érzése, hogy aznapra már túl sok lesz a házasságból.

– Huszonhárom éves vagy – folytatta Mrs. Foxglove. – Vénkisasszony, az már igaz, de azért még találhatunk valakit, aki leereszkedik odáig, hogy elvegyen téged.

Ellie nem is figyelt rá.

– Apám itthon van?

– A híveket látogatja, és engem kért meg, hogy maradjak itt, hátha a gyülekezet valamelyik tagja itthon keresné fel.

– Önre bízta ezt a felelősséget?

– Két hónap múlva már a felesége leszek – illegette magát Mrs. Floxglove, és végigsimított csokoládébarna ruháján. – Tartanom kell társadalmi pozíciómat.

Ellie érthetetlen szavakat dünnyögött az orra alá. Attól tartott, hogy ha érthetően beszélne, a végén még az Úr nevének hiábavaló emlegetésénél sokkal rosszabb is kicsúszna a száján. Mélyet sóhajtott, és mosolyt erőltetett az arcára.

– Ha megbocsát, Mrs. Foxglove, egészen kimerültem. Visszavonulok a szobámba.

Kövér kéz ragadta vállon.

– Ne olyan gyorsan, Eleanor!

Ellie megfordult. Mrs. Foxglove fenyegetni akarja?

– Hogy mondta?

– Megbeszélnivalóink vannak. A ma este éppen alkalmas arra, hogy sort kerítsünk rájuk. Szerencsére apád nincs itthon.

– Mégis mi lenne az, amiről a papa előtt nem beszélhetünk?

– A háztartásomban elfoglalt pozíciódról van szó.

Ellie eltátotta a száját.

– Az ön háztartásában elfoglalt pozíciómról?

– Amint hozzámegyek a jó lelkészhez, ez az én otthonom lesz, és úgy fogom intézni az ügyeit, ahogy jónak látom.

Ellie egészen rosszul lett.

– Egy percig se hidd, hogy a nagylelkűségemből élhetsz! – folytatta Mrs. Foxglove.

Ellie meg sem mozdult, mert attól tartott, még a végén megfojtaná jövendőbeli mostohaanyját.

– Ha nem mész férjhez, és nem költözöl el, akkor meg kell dolgoznod azért, hogy itt lakhass.

– Ön azt akarja mondani, hogy másféle munkát kell majd végeznem a lakhatásért, mint amit most végzek?

Ellie végiggondolta, mennyi mindent tesz apjáért és a gyülekezetért. Napi háromszor főz az apjára, ételt visz a szegényeknek, még a templom padsorait is kifényesíti! Senki sem foghatta rá, hogy ingyenélő.

De Mrs. Foxglove nyilvánvalóan nem osztotta a véleményét, mert csak a szemét forgatta, aztán így szólt:

– Apád alamizsnáján élsz. Apád túlságosan is elnéző veled.

Ellie szeme majd’ kiesett a helyéről. Ha a lelkészről valamit nem lehetett elmondani, az volt, hogy elnéző lenne. Ellie nővérét egyszer még meg is kötözte, nehogy hozzámehessen a szerelméhez. Ellie ismét megköszörülte a torkát, és igyekezett megőrizni a nyugalmát.

– Mégis mit kíván tőlem, Mrs. Foxglove?

– Körülnéztem a házban, és összeállítottam egy listát a teendőidről.

Az asszony egy papírlapot nyújtott át a lánynak. Ellie végigolvasta a sorokat, és kis híján megfulladt dühében.

– Azt akarja, hogy kipucoljam a kéményt?

– Pénzpazarlás fizetni a kéményseprőnek, ha te is el tudod végezni a feladatot.

– Nem gondolja, hogy kissé nagyra nőttem ahhoz, hogy beleférjek a kéménybe?

– Erről is beszélni akartam veled. Túl sokat eszel.

– Micsoda? – rikoltotta Ellie.

– Az étel drága.

– A gyülekezet fele természetben fizeti a tizedet – közölte Ellie, és remegett a dühtől. – Sok mindenben hiányt szenvedünk, de ételben éppenséggel sosem.

– Ha nem tetszenek a szabályaim – közölte Mrs. Foxglove –, még mindig férjhez mehetsz, és elköltözhetsz innen.

Ellie tudta, miért ilyen fontos Mrs. Foxglove-nak, hogy ő elmenjen hazulról. Az asszony nem tudta elviselni, hogy ne ő parancsoljon mindenben. Ellie pedig, aki évek óta intézte apja ügyeit, az útjában állt.

A lány eltűnődött, mit szólna ez a vén tyúk, ha a fejéhez vágná, hogy éppen aznap délután kapott házassági ajánlatot, mégpedig egy gróftól. Ellie csípőre tette a kezét, és arra készült, hogy apja jegyesének fejére zúdítja elviselhetetlenül régóta elfojtott dühét, de ekkor az asszony újabb papírlapot nyújtott át neki.

– Ez meg mi? – csattant fel a lány.

– Vettem a bátorságot, és összeállítottam egy listát a környék agglegényeiről.

Ellie felhorkantott. Ezt látnia kellett. Széthajtotta a papírt, és nekiállt olvasni. Fel sem emelte a tekintetét, úgy mondta:

– Richard Parrish jegyben jár.

– Információim szerint nem.

Mrs. Foxglove Bellfield legpletykásabb asszonya volt, így aztán Ellie kénytelen volt hinni neki. Nem mintha bármit is számított volna az igazság. Richard Parrish tömzsi, ráadásul borzasztó a szájszaga is. A lány tovább olvasott, és a következő pillanatban kis híján félrenyelt.

– George Millerton elmúlt hatvanéves.

Mrs. Foxglove megvetően szipogott.

– Nem vagy abban a helyzetben, hogy ilyen apróságok miatt válogass.

A következő három felsorolt szintén idős ember volt, egyikük ráadásul kimondottan gonosz. A rossz nyelvek szerint Anthony Ponsoby verte az első feleségét. Szó sem lehetett arról, hogy Ellie olyan férfihez láncolja magát, aki a házasságon belüli kommunikációt bottal intézi.

– Te jó ég! – kiáltott fel Ellie, amikor az utolsó előtti névhez ért. – Robert Beechcombe egy nappal sem idősebb tizenötnél! Mégis mi jutott eszébe?

Mrs. Foxglove épp válaszolni akart, de Ellie nem hagyta szóhoz jutni.

– Billy Watson! – sikoltotta. – Neki baj van a fejével! Ezt mindenki tudja. Hogy merészeli azt javasolni, hogy egy ilyenhez menjek feleségül?

– Mint mondtam, a te helyzetedben…

– Ki ne mondja! – vágott a szavába Ellie. Most már egész testében remegett a dühtől. – Egy szót se többet!

Mrs. Foxglove gúnyosan mosolygott.

– Az én házamban nem beszélhetsz így velem.

– Ez még nem a maga háza, vén szatyor – vágta a fejéhez Ellie.

Mrs. Foxglove megtántorodott.

– Szavamra mondom!

– Én is szavamra mondom, hogy még sosem ütöttem meg senkit – füstölgött Ellie –, de bármikor hajlandó vagyok új dolgokat kipróbálni.

Galléron ragadta az asszonyt, és kilökte az ajtón.

– Ezt még megbánod! – kiáltotta vissza Mrs. Foxglove.

– Sosem bánom meg! – vágott vissza Ellie. – Soha!

Bevágta az ajtót, és a kanapéra rogyott. Most már kétség sem fért hozzá – meg kellett találnia a módját, hogy elmeneküljön apja házából. Billington grófjának arcát látta maga előtt, de gyorsan kitörölte a fejéből a képet. Annyira azért nem volt kétségbeesett, hogy hozzámenjen valakihez, akit alig ismer. Csak van más mód!

Ellie másnap reggelre mindent eltervezett. Nem volt ő olyan gyámoltalan, mint amilyennek Mrs. Foxglove tartotta. Volt némi félretett pénze. Nem valami nagy összeg, de ahhoz elég, hogy egy szerény ízlésű, takarékos nő megéljen belőle.

A lány néhány évvel korábban tette be a bankba a pénzét, de mert elégedetlen volt a csekély kamattal, a London Times olvasója lett, és különös figyelmet fordított az üzleti és kereskedelmi hírekre. Amikor úgy érezte, már megfelelő tudásra tett szert a tőzsdével kapcsolatban, ügyvédhez fordult, és rábízta a pénze kezelését. Mindezt természetesen az apja neve alatt. Nem volt ügyvéd, aki vállalta volna egy fiatal lány pénzének kezelését, különösen akkor, ha az illető az apja tudta nélkül üzletel. Így aztán Ellie néhány várossal arrébb akadt Mr. Tibbettre, aki nem ismerte Lyndon lelkész urat. A lány azt mondta neki, apja visszavonultan él. Mr. Tibbett egy londoni brókerrel dolgozott együtt, úgyhogy Ellie vagyona nőttön-nőtt.

Ideje volt a megtakarításra támaszkodni, hiszen más lehetősége nem maradt. Képtelen lett volna elviselni, hogy Mrs. Foxglove-val, a mostohaanyjával kelljen egy fedél alatt élnie. A pénzből legalább addig kihúzhatta volna, amíg Victoria visszatér európai utazásáról. Victoria egy gazdag grófhoz ment feleségül, így Ellie nem kételkedett abban, hogy segítenek majd neki bekerülni a felsőbb körökbe – akár nevelőnőként, akár társalkodónőként.

A lány postakocsin utazott Favershambe, ahol első útja a Tibbett & Hurley cég irodájába vezetett. Kivárta a sorát, hogy beszélhessen Mr. Tibbett-tel. Tíz perc sem telt bele, és a titkárnő máris bekísérte.

Mr. Tibbett, egy köpcös, bajszos ember, állva fogadta őt.

– Jó napot kívánok, Miss Lyndon – szólt. – Édesapja újabb utasításokat küldött önnel? Meg kell, hogy mondjam, öröm olyan úrral üzletelni, aki ilyen gondosan odafigyel a befektetéseire.

Ellie erőltetetten mosolygott. Bosszantotta, hogy apja kapja az elismerést az ő üzleti érzékéért, de tudta, ezen nem változtathat.

– Nem egészen, Mr. Tibbett. Szeretném felvenni a befektetéseim egy részét. Hogy pontos legyek, az összeg felét.

Ellie nem tudta biztosan, mennyibe kerülhet London valamelyik előkelőbb részén kibérelni egy kis házat, de összesen mintegy háromszáz fontra rúgott a megtakarítása, és úgy gondolta, százötven font bőven elég lesz.

– Hogyne – bólintott az ügyvéd. – Csak arra lesz szükség, hogy édesapja személyesen bejöjjön az irodába, és maga vegye fel az összeget.

Ellie-nek a lélegzete is elakadt.

– Hogyan? – kérdezte.

– Cégünk, a Tibbett & Hurley büszkesége, hogy lelkiismeretesen bonyolítjuk üzleteinket. Lehetetlen, hogy az édesapján kívül bárki más kezébe adjam a pénzt.

– De hát évek óta üzletelek önnel! – tiltakozott a lány. – Hiszen a nevem társbefektetőként szerepel a kötvényen!

– Társbefektetőként. Édesapja a tulajdonos.

Ellie görcsösen nyelt.

– Apám visszavonultan él, ezt ön is tudja. Sosem hagyja el a házat. Hogyan vehetném rá, hogy idejöjjön?

Mr. Tibbett vállat vont.

– Örömmel meglátogatom otthon.

– Nem, az lehetetlen – vágta rá Ellie, és tisztában volt vele, hogy egyre élesebbé válik a hangja. – Nyugtalan, ha idegenek jönnek hozzánk. Rém nyugtalan. Tudja, a szíve. Igazán nem vállalhatom a kockázatot.

– Akkor foglalja írásba az instrukcióit, és írja alá! – javasolta a férfi.

Ellie megkönnyebbülten sóhajtott. Álmában is képes lett volna meghamisítani apja aláírását.

– És tanúként írja alá egy másik derék polgár. – Mr. Tibbett gyanakvóan összeszűkítette a szemét. – Ön nem lehet ez a tanú.

– Jól van, majd keresek…

– Ismerősöm a bellfieldi elöljáró. Esetleg kérje fel tanúnak őt!

A lány szíve elszorult. Ő is ismerte az elöljárót, és jól tudta, semmivel sem veheti rá, hogy aláírja azt a kulcsfontosságú dokumentumot, kivéve, ha a saját szemével láthatja, amint apja megírja azt.

– Rendben van, Mr. Tibbett – mondta végül, és elcsuklott a hangja. – Majd… majd meglátom, mit tehetek.

Kirohant az irodából, és zsebkendőjét arca elé tartotta, hogy elrejtse a düh könnyeit. Úgy érezte magát, mint egy sarokba szorított állat. Képtelen lesz visszaszerezni a pénzét Mr. Tibbett-től. Ráadásul Victoria csak hónapok múlva tér vissza Európából. Ellie-nek az is eszébe jutott, hogy nővére apósának, Castleford márkijának jóindulatára bízza magát, de nem hitte komolyan, hogy a férfi barátságosabban fogadná, mint Mrs. Foxglove. A márki nem kedvelte túlzottan Victoriát, így Ellie el tudta képzelni, mi lenne a véleménye a húgáról.

A lány céltalanul lődörgött Faversham utcáin, és igyekezett összeszedni a gondolatait. Mindig is gyakorlatiasnak tartotta magát, és bízott éles eszében, elmésségében. Álmában sem gondolta volna, hogy valaha is olyan helyzetben találhatja magát, amelyet nem tud szavakkal megoldani.

Most pedig Favershamben ragadt. Harminc kilométerre volt az otthonától, ahová semmi kedve sem volt visszamenni. Nem maradt más választása, csak…

Ellie megrázta a fejét. Eszébe sem juthat az a lehetőség, hogy szaván fogja Billington grófját!

Lelki szemei előtt megjelent Sally Foxglove arca. Az a borzalmas arc hamarosan megszólalt, és kéményekről beszélt, meg vénkisasszonyokról, akiknek mindenért hálásnak kell lenniük. A gróf egyre vonzóbbá vált.

Nem mintha addig nem lett volna vonzó, ismerte be Ellie, már ha szó szerint értjük a kifejezést. Olyan jóképű volt, hogy az már bűn, és a lány úgy sejtette, a gróf ezzel pontosan tisztában is van. Ezt pedig fel kell róni neki. Minden bizonnyal felfuvalkodott, feltehetőleg egész seregnyi szeretőt tartana. Nem valószínű, hogy nehezére esik magára vonni mindenféle nőszemély figyelmét, legyenek bár jóravalók vagy sem.

– Ha! – horkantott fel Ellie, majd gyorsan körülnézett, hátha meghallotta valaki. Az az átkozott gróf talán bottal kénytelen szétkergetni a körülötte legyeskedő nőket. A lánynak márpedig semmi szüksége sem volt olyan férjre, aki ilyen problémákkal küzd.

De persze Ellie nem volt szerelmes ebbe a jóemberbe. Talán még hozzá is tudna szokni a gondolathoz, hogy hűtlen hozzá a férje. Ez ellenkezne az elveivel, de a másik lehetősége, hogy Sally Foxglove-val éljen – ez olyan rémisztő gondolat volt, hogy Ellie bele sem akart gondolni.

A lány gondolkodás közben a lábfejével topogott. Wycombe Abbey nem is esett olyan messze Favershamtől. Ellie emlékei szerint Kent északi partján épült, mindössze két-három kilométernyire a várostól. Azt a távolságot gyalog is könnyedén meg lehet tenni. Persze esze ágában sem volt vakon elfogadni a gróf házassági ajánlatát, de hátha beszélhetnének még a kérdésről. Talán olyan megállapodásra juthatnak, amellyel a lány is elégedett lehet.

Ellie elszántan felszegte az állát, és észak felé indult. Gondolatait azzal igyekezett elfoglalni, hogy megbecsülte, hány lépésre van egy bizonyos ponttól. Ötven lépés addig a nagy fáig. Hetvenkettő addig az elhagyatott kunyhóig. Negyven a…

Ó, a pokolba is! Ez egy esőcsepp lett volna? Ellie letörölte a nedvességet az orráról, és felnézett. Felhők gyülekeztek, és ha nem lett volna olyan gyakorlatias, meggyőződése lett volna, hogy éppen a feje fölött úsznak.

Felhorkantott, és folytatta útját. Igyekezett nem szitkozódni, amikor újabb esőcsepp hullott az arcára. A következő a vállát találta el, majd jött a következő, és a következő…

Ellie az öklét rázta az ég felé.

– Valaki odafent átkozottul haragszik rám – kiáltotta –, és szeretném tudni, miért!

Pillanatokon belül leszakadt az ég, és a lány bőrig ázott.

– Sose engedd többet, hogy megkérdőjelezzem a szándékodat! – motyogta Ellie barátságtalanul. Egyáltalán nem lehetett felismerni benne az istenfélő ifjú hölgyet, akivé az apja nevelte. – Nyilvánvalóan nem szereted, ha a döntéseidet bírálják.

Villám cikázott át az égbolton, és fülsiketítő mennydörgés követte. Ellie majdnem fél méter magasra ugrott ijedtében. Mit is mondott neki a sógora még évekkel azelőtt? Minél kevesebb idő telik el a villámlás és a dörgés között, annál közelebb van hozzánk a vihar? Robert mindig is érdeklődött a tudományok iránt, így Ellie hajlott rá, hogy ebben a kérdésben higgyen neki.

Futásnak eredt. Amikor már alig kapott levegőt, lelassított. De csak egy-két percig tudta ilyen sietősen szedni a lábát, azután kénytelen volt mindössze szaporán lépkedni. Végül is úgysem lehetett már annál vizesebb, mint amilyen akkor volt.

Az ég ismét dörgött, Ellie ijedtében újból nagyot ugrott, majd megbotlott egy fa gyökerében, és a sárban találta magát.

– A fenébe! – morogta. Talán még soha életében nem használta ezt a szót. De úgy érezte, épp ideje, hogy rászokjon az átkozódásra.

Nagy nehezen felállt, és felnézett. Az eső eláztatta az arcát. Főkötője eltakarta a szemét, így nem látott semmit. Letépte a fejéről, az égre nézett, és azt kiabálta:

– Egyáltalán nem mulatságos!

Egy villám volt a válasz.

– Mind összeesküdtek ellenem – állapította meg a lány, és maga is érezte, hogy kissé logikátlanul gondolkodik. – Mind. – Az apja, Sally Foxglove, Mr. Tibbett, az időjárás-felelős, bárki legyen is az…

Ismét mennydörgés.

Ellie a fogát csikorgatva indult tovább. Végre felbukkant a láthatáron a kőből épült óriás. A lány még sosem látta Wycombe Abbey-t, de egyszer, Bellfieldben megcsodált egy képet, amely tollal és tintával készült róla. Megkönnyebbülten sietett a bejárati ajtóhoz, és bekopogtatott.

Egy libériás komornyik nyitott ajtót, és végtelenül lesajnáló pillantással mérte végig.

– É-én a grófhoz jöttem – közölte a lány vacogó fogakkal.

– A cselédek felvételéről a házvezetőnő intézkedik – felelte a komornyik. – A hátsó ajtón kopogtasson!

Be akarta zárni az ajtót, de Ellie gyorsan bedugta a lábát a résbe.

– Neeee! – kiáltotta. Megérezte, hogy ha hagyja becsukódni az ajtót, élete végéig hideg zabkásalevest ehet, és kéményt takaríthat.

– Hölgyem, vegye el onnan a lábát!

– Ha az életembe kerül, akkor sem! – vágott vissza Ellie, és könyökével és vállával is benyomakodott. – Akkor is beszélek a gróffal, és…

– A gróf nem keveredik a magafajtával.

– A magamfajtával? – rikoltotta Ellie. Igazán, ezt képtelenség elviselni! Fázott, átázott, képtelen volt hozzájutni a saját pénzéhez, és most valami felfuvalkodott komornyik még prostituáltnak is nevezte? – Most azonnal engedjen be! Idekint esik az eső.

– Látom.

– Maga szörnyeteg! – sziszegte a lány. – Csak várjon, amíg beszélek a gróffal, ő majd…

– Rosejack, szavamra, mi az ördög ez a felfordulás?

Ellie kis híján elalélt a megkönnyebbüléstől, amikor meghallotta Billington hangját. Valójában el is alélt volna, de biztosra vette, hogy ha gyengeséget mutat, a komornyik abban a pillanatban kipenderíti.

– Valami lény van a küszöbön – felelte Rosejack. – És nem hajlandó elmenni.

– Én egy hölgy vagyok, maga kretén! – háborodott fel Ellie, majd öklével, amelyet nagy nehezen beszuszakolt a házba, tarkón legyintette a férfit.

– Az ég szerelmére – kérte Charles –, nyissa már ki azt az ajtót, és engedje be!

Rosejack így is tett, mire Ellie kis híján orra bukott. A fényűző környezetben úgy érezte magát, mint egy ázott patkány. A padlót gyönyörű szőnyegek borították, a falon egy festmény függött – Ellie megesküdött volna rá, hogy Rembrandt festette –, és az a váza, amelyet esés közben döntött fel… Nos, az a szörnyű érzése támadt, hogy azt a vázát Kínából importálhatták.

A lány felnézett, és igyekezett kisöpörni arcából az ázott tincseket. Charles jóképű volt, nagyon jól szórakozott, és émelyítően száraz volt.

– Mylord? – lehelte a lány, aki nem találta a hangját. Egyáltalán nem úgy beszélt, ahogy máskor szokott, mert az Istennel és a komornyikkal folytatott veszekedéstől egészen berekedt.

Charsles pislogott, majd végigmérte őt.

– Elnézését kérem, hölgyem – szólalt meg végül. – Ismerjük egymást?

Harmadik fejezet

Ellie sosem volt hirtelen haragú. Nos, ahogy apja többször megjegyezte, kissé szemtelen volt, de összességében véve értelmes, higgadt hölgynek volt mondható, akire sem a hirtelen kitörések, sem a hisztériák nem voltak jellemzőek.