Fordította

Müller Bernadett

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Stephen King: SKELETON CREW

Copyright © 1985 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author's agents, The Lotts Agency, Ltd.

Hungarian translation © Müller Bernadett, 2002, 2025

Tartalom

Bevezető

A köd

A tigris

A majom

Káin ébredése

Mrs. Todd rövid útjai

A Jaunt

Talpalávaló

Paranoid

A tutaj

Az istenek szövegszerkesztője

A férfi, aki nem fogott kezet

Világnagy strand

A Kaszás képe

Nona

Owennek

Túlélő típus

Otto bácsi kocsija

Reggeli házhoz szállítás (A tejesember 1)

Nagy hengerek, avagy a mosoda meséje (A tejesember 2)

Nagyi

A rugalmas golyó balladája

A szoros

Jegyzetek

Arthur és Joyce Greene-nek

Én vagyok a te mumusod,

igen, az vagyok,

és eljöttem, hogy megtegyek

mindent, amit csak tudok…

KC & The Sunshine Band

Szeretsz?

Bevezető

Várj – csak néhány percet. Beszélni akarok veled… aztán megcsókollak. Várj…

1

Következzen hát még néhány novella, ha Önök is úgy akarják. A kötetben található elbeszélések életem egy eléggé hosszú szakaszát ölelik fel. A legkorábbit, A Kaszás képé-t tizennyolc éves koromban írtam, a főiskola előtti nyáron. Tulajdonképpen még nyugat-durhami házunk hátsó kertjében, Maine-ben körvonalazódott bennem a történet, amikor a bátyámmal kosárra dobáltunk, és újra elolvasva kissé erőt vett rajtam a nosztalgia. A legújabbat, A rugalmas golyó balladájá-t 1983 novemberében fejeztem be. A kettő között tizenhét év telt el, ami szerintem nem is olyan elképesztően sok idő az olyan hosszú és termékeny pályafutásokhoz képest, mint amilyennel Graham Greene, Somerset Maugham, Mark Twain vagy Eudora Welty dicsekedhet, de hosszabb például Stephen Crane karrierjénél, és nagyjából megegyezik H. P. Lovecraftéval.

Egyik barátom egy-két éve azt kérdezte, miért erőlködöm még mindig. A regényeim igazán sok pénzt hoztak a konyhára, a novelláim azonban mindig is bénák voltak.

– Ezt meg honnan veszed? – kérdeztem vissza.

A Playboy akkor éppen aktuális számára mutatott, amely tulajdonképpen az egész beszélgetés kiváltója volt. Az újság lehozta egyik novellámat (Az istenek szövegszerkesztőjé-t, amely itt is megtalálható valahol), és szerintem teljesen jogos büszkeséggel mutattam meg neki.

– Nos, elárulom, ha megkérdezhetem, mennyit kaptál ezért az írásodért – felelte.

– Megkérdezheted. Kétezer dollárt. Amit én nem neveznék lókakának, Wyatt.

(Az illetőt persze valójában nem Wyattnek hívják, de nem akarom zavarba hozni; ugye, megértik.) – Nem, nem kétezret kaptál – mondta Wyatt.

– Valóban? Talán ellenőrizted a bankszámlámat?

– Nem. De tudom, hogy csak ezernyolcszáz dollárt tettél zsebre, hiszen tíz százalék az ügynököt illette.

– A francba, igazad van. De szerintem nagyon is megérdemli. Elintézte, hogy bekerüljek a Playboy-ba. Mindig arról álmodoztam, hogy egyszer megjelenik egy történetem a Playboy-ban. Ezernyolcszáz kétezer helyett, nagy ügy.

– Nem, 1710-et kaptál.

– Mi?

– Nem épp te mondtad, hogy az igazgató megkapja a nettó összeg öt százalékát?

– Hát, igen: kilencven híján ezernyolcszáz. De szerintem az 1710 egyáltalán nem rossz…

– Csakhogy nem annyi volt – folytatta az a szadista. – Valójában csak nyamvadt 855 dollár ütötte a markodat.

– Hogyan?

– Azt akarod nekem beadni, hogy nem esel bele az ötvenszázalékos adókategóriába, Steve-O?

Nem szóltam. Nagyon jól tudta, hogy igen.

– És hát – folytatta kedvesen –, igazából csak 769,50-et kaptál, ugye?

Vonakodva bólintottam. Maine-ben az én jövedelemadó-kategóriámba esőktől az állam még tíz százalékot levon. A 855 tíz százaléka pedig 85,50.

– Mennyi idő alatt írtad meg ezt a történetet? – kínozott tovább Wyatt.

– Úgy egy hét alatt – mondtam barátságtalanul. Valójában azonban, néhány átírást is beleszámítva, inkább két hét volt, de ezt Wyattnek nem mondtam el.

– Tehát azon a héten 769,50 dollárt kerestél. Tudod, mennyit keres egy New York-i vízvezeték-szerelő hetente, Steve-O?

– Nem – mondtam. Gyűlölöm azokat, akik Steve-Ó-nak hívnak. – De te sem.

– De tudom. Nettó 769,50 körül. Úgyhogy szerintem ez tiszta veszteség. – És jót röhögött, majd megkérdezte, van-e még sör a hűtőben. Nem volt.

Úgy döntöttem, elküldöm Wyatt barátomnak ezt a könyvet egy rövid levélke kíséretében: Nem árulom el, mennyit kaptam ezért a könyvért, Wyatt, de azt igen, hogy Az istenek szövegszerkesztőjé-vel már több mint kétezer-háromszáz dollárt kerestem – nettóban –, még úgy is, hogy nem számolom bele azt a 769,50-et, amin olyan jót mulattál a tóparti házamban. Úgy fogom aláírni a levélkét, hogy Steve-O, és lesz egy utóirata is: Valójában volt még sör a hűtőben. Miután elmentél, megittam egyedül.

Ezt jól megkapta.

2

Csakhogy ez az egész nem a pénzről szól. El kell ismernem, engem is fejbe kólintott, hogy kétezer dollárt kaptam Az istenek szövegszerkesztőjé-ért, de éppen ennyire fejbe kólintott az a negyven dollár is, amit A Kaszás képé-nek a Rejtélyes történetek-ben való megjelenésekor kaptam, vagy a tizenkét tiszteletpéldány, amikor A tigris megjelent az Ubris-ben, a Maine Egyetem irodalmi lapjában (alapjában véve igen jóindulatú vagyok, ennek ellenére mindig is úgy gondoltam, hogy az Ubris a bugris szó londoni változata).

Persze az ember nagyon örül a pénznek; ne rugaszkodjunk el teljesen a valóságtól (legalábbis most még ne). Amikor már bizonyos rendszerességgel jelentek meg novelláim az olyan férfimagazinokban, mint a Cavalier, a Dude és az Adam, huszonöt éves voltam, a feleségem pedig huszonhárom. Volt egy gyermekünk, és a másodikat vártuk. Heti ötven-hatvan órát dolgoztam egy mosodában 1,75 dolláros órabérért. A költségvetés szó nem igazán volt ismeretes számunkra; a család gazdálkodása inkább a Bataan Halálmarsra hasonlított. A csekkek (a novella megjelenésekor, véletlenül sem az elfogadásakor) mindig a legjobbkor érkeztek, hogy megvegyük az antibiotikumot a gyerek fülfertőzésére, vagy hogy minden addigi rekordunkat megdöntve még egy hónapig legyen telefonunk. Nézzünk szembe a ténnyel: a pénz elengedhetetlen és roppantul mámorító dolog. Ahogy Lily Cavenaugh mondja A Talizmán-ban (és ez Peter Straubtól származik, nem tőlem): „Sosem lehetsz túl vékony vagy túl gazdag.” És aki ezt nem hiszi el, sosem volt igazán kövér, sem igazán szegény.

Az ember mégsem a pénzért csinálja. Nem gondol az utolsó sorra. Nem gondol arra, hogy mennyit keres óránként, éves szinten vagy esetleg egész életében. A végén még csak nem is szeretetből csinálja, bár ez igen szép gondolat. Azért csinálja, mert ha nem tenné, az öngyilkosság lenne. Ez nagyon keményen hangzik, de mindig van kárpótlás. Erről azonban Wyatt-tel sosem beszélgethetnék, mert ő nem az a fajta.

Vegyük például Az istenek szövegszerkesztőjé-t. Nem a legjobb novellám; sosem fog díjat nyerni. De azért nem olyan rossz. Valahogy olyan vicces. Éppen egy hónappal azelőtt kaptam meg a saját számítógépemet (egy óriási Wang volt, de mindenki tartsa meg magának a megjegyzéseit), és éppen akkor próbáltam felfedezni, mi mindent tud, és mit nem. Különösképpen lenyűgözőnek találtam a BESZÚRÁS és a TÖRLÉS gombokat, melyek az áthúzásokat és hiányjeleket teljesen feleslegessé teszik.

Egy nap eléggé csúfos dolog történt velem. A fenébe, még a legjobbakkal is megesik. Minden, ami nem volt rögzítve, távozott belőlem testem egyik vagy másik végén, a java nagyjából hangsebességgel. Alkonyatra már pocsékul éreztem magam – hidegrázás, láz, üvegszállal teli ízületek. A gyomromban lévő izmok ruganyosak voltak, a hátam pedig rettenetesen fájt.

Azt az éjszakát a vendégszobában töltöttem (mert csupán négy gyors lépésre van a fürdőszobától), és kilenctől úgy hajnali kettőig aludtam. Amikor felébredtem, tudtam, hogy erre az éjszakára ennyi volt az alvás. Csak azért maradtam ágyban, mert annyira rosszul voltam, hogy nem tudtam felkelni. Ott feküdtem hát, és közben a számítógépemre gondoltam, főleg a BESZÚRÁS és TÖRLÉS gombokra. Eszembe jutott egy különös ötlet: „Mi lenne, ha az ember begépelne egy mondatot, és amikor megnyomja a TÖRLÉS gombot, a mondat alanya eltűnne a való világból?” Egyébként majdnem az összes történetem így kezdődik: „Mi lenne, ha…” És bár legtöbbjük igen félelmetes, soha egyet sem mondtam el (csak leírtam őket) úgy, hogy a hallgatóság ne nevetett volna legalább egy kicsit, bármi volt is a történet végső célja.

Szóval, először a TÖRLÉS gombbal kezdtem játszadozni gondolatban. Nem is igazán történetet szőttem, hanem csak képek villantak fel előttem. Figyeltem azt a fickót (aki számomra csupán X, amíg a történetet szavakba nem öntöm, mert akkor már nevet kell neki adni), ahogy eltünteti a képeket a falról és a nappaliban álló székeket, New York városát, a háború fogalmát. Aztán arra gondoltam, hogy be is illeszthetne dolgokat, amelyek csak úgy felbukkannának a világban.

Majd folytattam: „Legyen ennek a fickónak egy elviselhetetlen felesége – talán őt is eltüntethetné –, de legyen ott egy jó személy is, akit esetleg beilleszthet.” Ekkor elaludtam, és másnap reggel már tűrhetően éreztem magam. A baj elmúlt, az ötlet viszont megmaradt. Megírtam a novellát, de majd Önök is láthatják, hogy nem egészen olyan lett, mint amilyennek az előzőek alapján gondolhatnánk – de hát végül sosem úgy sülnek el a dolgok.

Ugye nem kell lerajzolnom? Ezt nem a pénzért csinálja az ember, hanem azért, mert így nem érzi magát rosszul. Az olyan ember, legyen az férfi vagy nő, akinek az ilyesmi nem fontos, csak egy gép, semmi több. A novella azzal fizetett nekem, hogy újra el tudtam aludni, pedig úgy éreztem, nem fog menni. Én azzal fizettem ezt vissza a történetnek, hogy létrehoztam. Minden egyéb csupán mellékhatás.

3

Remélem, tetszeni fog ez a könyv, Kedves Olvasó. Talán nem annyira, mint egy regény, mert mára a legtöbben már elfelejtették, milyen élvezetes egy novella. Egy jó hosszú regény több szempontból is olyan, mint egy hosszú, kielégítő szerelmi viszony. Sosem felejtem el, amikor annak idején, a Creepshow forgatása közben Maine és Pittsburgh között ingáztam. Általában autóval mentem, mert a repüléstől való félelmem társult a repülésirányítók sztrájkjával és Mr. Reagan válaszcsapásaival (úgy látszik, Reagan csak akkor lelkes unionista, ha Portlandről van szó). Sikerült megszereznem Colleen McCullough Tövismadarak-ját nyolc kazettán, és az öt hét alatt nem is egyszerűen viszonyom volt azzal a regénnyel, hanem összeházasodtam vele (az a kedvenc részem, amikor a gonosz öreg hölgy elrothad, és úgy tizenhat óra múlva kukacok kezdenek mocorogni a testében).

Egy novella azonban merőben más – akár egy idegen gyors csókja a sötétben. Ez természetesen sosem lesz olyan, mint egy viszony vagy egy házasság, de hát a csók mindig édes, és éppen a rövidsége adja a vonzerejét.

A novellaírás az évek során nem könnyebb, hanem inkább nehezebb lett. Egyrészt azért, mert egyre kevesebb idő alatt kell elkészülnöm vele. Másrészt pedig azért, mert a történetek állandóan csak hízni akarnak (ezzel komoly gondjaim vannak – úgy írok, ahogy a kövér hölgyek fogyókúráznak). És egyre nehezebben találom meg a novellák hangját – Mr. X. sokszor egyszerűen elillan.

De azt hiszem, sosem szabad feladni. Még mindig jobb, ha az ember egyfolytában csókol, de néha pofon vágják, mintha teljesen feladná.

4

Erről az oldalról körülbelül ennyi. Megengedik, hogy köszönetet mondjak néhány embernek? (Nyugodtan átugorhatják ezt a részt, ha úgy gondolják.)

Köszönöm Bill Thompsonnak a kezdeményezést. Együtt állítottuk össze az első novelláskötetet, az Éjszakai műszak-ot, és az ő ötlete volt ez a második. Azóta már az Arbor House-nál dolgozik, de én ott is ugyanúgy szeretem őt, mint máshol. Ha maradt még úriember a könyvkiadás nemes mesterségét űzők között, akkor ő ez a fickó. Az isten áldja meg az ír szívedet, Bill.

Köszönet Phyllis Grann-nek a Putnamnél, hogy olyan szorosan fogta a pórázt.

Köszönetet mondanék egy másik írnek, Kirby McCauley-nak, az ügynökömnek, mert ő adta el a legtöbb novellámat az itt következők közül, és mert harapófogóval húzta ki belőlem a leghosszabbat, A köd-öt.

Ez az egész kezd az Oscar-díj átvétele utáni beszédhez hasonlítani, de leszarom.

Köszönet illeti a különféle újságok szerkesztőit is – Kathy Sagant a Redbook-nál, Alice Turnert a Playboy-nál, Nye Willdent a Cavalier-nél, a Yankee munkatársait és Ed Fermant – jó ember! – a Fantasy & Science Fiction-től.

Rengeteg embernek tartozom hálával, akiket mind megnevezhetnék, de nem akarom tovább untatni önöket. A legtöbb köszönet úgyis Téged illet, Kedves Olvasó, mint mindig – mert hát végül Te ítéled meg ezt az egészet. Nélküled ez nem jöhetett volna létre. Ha valamelyik novella magával ragad és átsegít az unalmas ebédszüneten, repülőúton, vagy amikor köpőcsövezés miatt az igazgatóra vársz, már megérte.

5

Rendben – a reklámnak vége. Kapaszkodj belém. Fogj jó erősen. Sötét helyekre foglak vezetni, de azt hiszem, tudom az utat. Csak ne engedd el a karomat. És ha esetleg megcsókollak a sötétben, ne ijedj meg; csak azért teszem, mert szeretlek.

Most pedig figyelj!

1984. április 15.
Bangor, Maine

A köd

I
A vihar érkezése

A következőképpen történt. Július tizenkilencedikén éjszaka, amikor Észak-New England történetének legforróbb kánikulája véget ért, Maine egész nyugati részén olyan égiháború tombolt, amelynél borzalmasabbat még nem láttam.

A Long-tó mellett lakunk, és jól láttuk, amint közeledett a víz felett, nem sokkal sötétedés előtt. A levegő már egy órája teljesen mozdulatlan volt. Az amerikai zászló, melyet még apám szerelt a csónakházra 1936-ban, ernyedten lógott. Meg sem rezdült. A hőség szinte tapintható volt, és feneketlen, mint egy bányató. Délután mindhárman megmártóztunk a tóban, de még ez sem jelentett felüdülést, hacsak nem úszott be az ember jó messzire. Ezt viszont sem Steffy, sem én nem akartam; Billy miatt. Még csak ötéves.

Fél hatkor vacsoráztunk, de csak valami hideget; étvágytalanul csipegettük a sonkás szendvicset és a krumplisalátát a tóval szemben lévő asztalnál. Csak a hatalmas pohár, jégkockával teli Pepsire vágytunk.

Vacsora után Billy hátrament egy kicsit mászókázni. Steff és én csak üldögéltünk, nemigen beszélgettünk. Dohányoztunk, és a komor víztükör fölött a túloldalon lévő Harrisont bámultuk. A vízen motorcsónakok zümmögtek. A túlpart örökzöldjei porosnak, viharvertnek tűntek. Nyugaton hatalmas, bíborszínű felhők hada gyülekezett lassan. Villámok cikáztak közöttük. A szomszéd, Brent Norton Washington-hegyi adóra állított rádiója minden villámnál hangos recsegéssel szakította meg a klasszikus zenét. Norton ügyvéd. New Jersey-ben lakik, egy fűtés és szigetelés nélküli nyaralója van a tó mellett. Két évvel ezelőtt határvitába bonyolódtunk, ami aztán a bíróságon végződött. Én nyertem meg a pert. Norton azt állítja, azért, mert ő nem helybéli lakos. Mindezek után persze érthető, hogy nem lettünk a legjobb barátok.

Steff nagyot sóhajtott, és a kalapjával legyezgette a dekoltázsát. Kétlem, hogy ezzel bármit segített magán, a látványt viszont nagymértékben javította.

– Nem akarlak megijeszteni – szólaltam meg –, de azt hiszem, komoly vihar készülődik.

Hitetlenkedve nézett rám.

– Tegnap és tegnapelőtt éjjel is dörgött az ég, David. És semmi sem lett belőle.

– Ma lesz.

– Valóban?

– Ha nagyon elmérgesedik a helyzet, lemegyünk az alagsorba.

– Ezt hogy érted?

A tó innenső partján apám telepedett le először véglegesen. Szinte még gyerek volt, mikor a fivéreivel a mostani ház helyén nyaralót épített, ám ezt 1938-ban egy vihar a földdel tette egyenlővé. Csak a csónakház élte túl a pusztítást. Apám egy évvel később kezdett neki a nagy ház építésének. A hatalmas, vén fák kidőlnek az erős szélben, és jelentős károkat okoznak. Néha az anyatermészetnek is kell egy nagytakarítást végeznie.

– Nem is tudom – feleltem őszintén. – De hallottam a harmincnyolcas nagy viharról. A szél néha egy gyorsvonat sebességével száguld át a tavon.

Billy visszajött, és elpanaszolta, hogy nem igazán élvezte a mászókázást, mert „csuromvíz lett”. Megborzoltam a haját, s adtam neki még egy Pepsit. A fogorvosoknak is meg kell élniük valamiből.

A felhők közelebb nyomakodtak, elfedve az ég kékjét. Kétség sem férhet hozzá: vihar közeleg. Norton kikapcsolta a rádióját. Billy közénk ült, és lenyűgözve bámulta az eget. Mennydörgés gurult át lassan a tavon, majd pattant vissza a túlpartról. A felhők kígyóként tekeredve hömpölyögtek az égen, színük feketéből bíborba váltott, csíkosak lettek, majd újra feketék. Egyenként szétterültek a tó felett, az eső pedig vékony magzatburokként nyúlt lefelé belőlük. Bolster Millsben és Norway-ben biztosan esik.

Végre támadt valami légmozgás: a fuvallat először csak bizonytalanul, röviden megemelintette a zászlót.

Aztán hűvös, kitartó szellővé vált, amely verejtékező testünket előbb felszárította, majd szinte megfagyasztotta.

Ekkor pillantottam meg a tó fölött átvonuló ezüstös fátylat, amely Harrisont néhány másodperc alatt eltörölte, és amely egyenesen felénk tartott. A motorcsónakok eltűntek.

Billy felállt apró rendezői székéből, amelynek háttámláján ott díszelgett a neve.

– Apu, oda nézz!

– Menjünk be! – mondtam, és a vállára tettem a kezem.

– De apu, mi az ott?

– Egy vízsugár. Gyere be!

Steff ijedt pillantást vetett rám, majd így szólt:

– Gyerünk, Billy! Fogadj szót apádnak!

Bementünk a nappaliba. Bezártam az üvegezett tolóajtót, és kinéztem. Az ezüstös függöny már a tó háromnegyed részét beterítette. Őrülten forgó teáscsészének tűnt a borús, fekete égbolt és a krómosan fénylő, fehér csíkokkal tarkított, ólomszínű víz között. A tó hátborzongató látványt nyújtott; olyan volt, mint a dokkokon és gátakon óriási, tajtékos hullámokban áttörő óceán. A tó közepén hatalmas, habzó hullámok bólogattak.

A szinte fölénk tornyosuló vízsugár látványa megbabonázott. Egy vakító villám cikázott el mellette, és még úgy harminc másodpercig a szemem előtt lebegett a kép negatívja. Megcsörrent a telefon, mire riadtan megperdültem. A feleségem és a fiam az északnyugati fekvésű, a tóra gyönyörű kilátást biztosító, nagy panorámaablak előtt állt.

Lelki szemeim előtt borzalmas jelenet elevenedett meg – azt hiszem, az ilyesmi kizárólag férjek és apák számára van fenntartva: láttam, ahogy a panorámaablak mély, rekedt köhögéssel berobban, és a feleségem csupasz hasába és a fiam arcába, nyakába éles üvegszilánkok fúródnak. Az inkvizíció borzalmai meg sem közelítik azt, amit az ember el tud képzelni, ha a szeretteiről van szó.

Határozottan meglöktem őket.

– Mi a fenét kerestek itt? Azonnal menjetek innen!

Steff értetlenül pislogott, Billy pedig úgy meredt rám, mintha épp most riadt volna fel egy mély álomból. A konyhába tereltem őket, és nagyot csaptam a villanykapcsolóra. Ismét megcsörrent a telefon.

Ekkor érkezett meg a szél. A ház szinte a levegőbe emelkedett, mint egy 747-es. A szél megszakítás nélkül fütyült, magas hangja néha basszus morgássá vált, hogy aztán ismét visítássá élesedjen.

– Menjetek le az alagsorba! – kiáltottam Steffnek jó hangosan. Közvetlenül a ház fölött mennydörgés csattant. Olyan volt, mintha valaki óriási deszkákat csapott volna össze. Billy hozzám bújt, és szorosan átkarolta a lábam.

– Te is gyere! – kiáltott vissza Steff.

Bólintottam, de közben terelgettem őket lefelé. Billyt úgy kellett lehámoznom a lábamról.

– Menj anyával! Én keresek egy gyertyát, mert lehet, hogy áramszünet lesz.

Lementek, én pedig nekiláttam a szekrények átkutatásának. A gyertya igen trükkös dolog. Az ember minden tavasszal eltesz néhányat az ilyen nyári viharok esetére, amikor viszont szükség lenne rájuk, nagyon el tudnak bújni.

A negyedik szekrényben ráakadtam a tizenöt gramm fűre, amelyet legalább négy éve vettünk Steff-fel, de még alig szívtunk belőle, Billy elromlott, zörgő játék fogsorára és egy fotósorozatra, melyet Steff elfelejtett beragasztani az albumba. Benéztem egy Sears-katalógus alá, majd a tajvani Kewpie baba mögé, amelyet a fryeburgi vásáron nyertem a fából készült tejesüvegek teniszlabdával való eltalálásában nyújtott kiváló teljesítményemért.

Az élettelen, fényes üvegszemű Kewpie baba mögött találtam rá a celofánba csomagolt gyertyákra. Abban a pillanatban, hogy megérintettem őket, elment a világítás, csupán az égen maradt elektromosság. Az ebédlőt fehér és bíbor villanások sorozata világította meg a redőnyön át. Hallottam, hogy odalent Billy elsírja magát, Steff pedig halkan mormolva nyugtatgatja.

Még egyszer meg kellett néznem a vihart.

A vízoszlop eltűnt: vagy magától, vagy a part törte meg, de még így sem lehetett húsz méternél többet látni a tóból. A víz rettenetesen örvénylett. Az egyik dokk – talán a Jasserséké volt az – felálló oszlopai hol eltűntek, hol pedig kiemelkedtek a vízből.

Lementem az alagsorba. Billy odarohant hozzám, és átölelte a lábamat. Felemeltem és magamhoz szorítottam, majd meggyújtottam a gyertyákat. A kis dolgozószobámmal szemben lévő vendégszobában telepedtünk le. A villámok sárga fényében néztük egymás arcát, és hallgattuk a házunkat bömbölve ostromló-szaggató vihart. Úgy húsz perc múlva hatalmas recsegés-ropogás, majd nagy csattanás kíséretében kidőlt az egyik közeli óriásfenyő, aztán minden elcsendesedett.

– Vége van? – kérdezte Steff.

– Talán – feleltem. – De az is lehet, hogy csak átmenetileg.

Felmentünk; mindegyikünk kezében egy-egy gyertya, mint a vecsernyére induló szerzeteseknek. Billy büszkén és óvatosan tartotta a magáét. Gyertyát vinni, a tüzet vinni óriási dolog volt a számára. Még a félelemről is elfeledkezett egy rövid időre.

Túl sötét volt ahhoz, hogy felmérjük, mekkora kár érte a házat. Billynek már régen ágyban lett volna a helye, de ez most egyikünknek sem jutott eszébe. Leültünk a nappaliban, és hallgattuk a szelet, néztük a villámlást.

Úgy egy óra múlva ismét erősödni kezdett a vihar. Az utóbbi három hétben jóval harminc fok fölött volt a hőmérséklet, és volt hat olyan nap, amikor a meteorológiai intézet portlandi repülőtéri szolgálata harmincnyolc foknál többet mért. Különös egy időjárás. Hozzávéve a kemény telet és a kései tavaszt, néhányan ismét előrángatták az ötvenes évek atombomba-kísérleteinek messzemenő hatásáról szóló, elcsépelt történetet. És persze a világ legelcsépeltebb történetét: a világvégét.

A második szélroham nem volt olyan erős, de a csattanásokból ítélve még több fa dőlt ki; az első támadás valószínűleg kilazította őket a földből. Ahogy a szél kezdett újra csendesedni, az egyik ilyen fa nagy robajjal a tetőre zuhant: olyan volt, mint a koporsófedélre lecsapó ököl. Billy felugrott, és aggódva nézett a mennyezetre.

– Kitart, haver – mondtam.

Erre szorongva elmosolyodott.

Tíz óra körül jött az utolsó, de nagyon erős szélroham. A szél ismét hangosan üvöltött, a villámok pedig szinte körülöttünk cikáztak. Újabb fák dőltek ki, és a víz mellől hatalmas, recsegő zajt hallottunk. Steff felkiáltott ijedtében. Billy időközben elaludt az ölében.

– David, mi volt ez?

– A csónakház, azt hiszem.

– Ó. Jaj, istenem!

– Steffy, menjünk vissza az alagsorba. – A karomba kaptam Billyt, és felálltam. Steff szeme tágra nyílt a félelemtől.

– David, ugye nem lesz semmi baj?

– Persze hogy nem.

– Biztos?

– Biztos.

Lementünk. Tíz perccel később tetőzött az utolsó szélroham. Óriási csörömpölést hallottunk fentről. A panorámaablak apró darabokra tört. A rettenetes látomásom tehát nem is volt olyan őrültség. Steff halk sikollyal riadt fel a szundikálásból, Billy pedig nyugtalanul forgolódott az ágyban.

– Bever az eső – jegyezte meg Steff. – Tönkreteszi a bútorokat.

– Ez a legkevesebb. Biztosítva vannak.

– Attól még nem lesz jobb a helyzet – vágta rá idegesen, vádlón. – Az anyád konyhaszekrénye… az új heverő… a színes tévé…

– Csss! Próbálj aludni!

– Nem tudok – felelte, de öt perc múlva már aludt.

Én még úgy fél órát ébren maradtam egy égő gyertya társaságában; hallgattam a kint kószáló, morgó mennydörgést. Reggel biztosan sok környékbeli hívja majd a biztosítótársaságokat. Egy csomó láncfűrész fog zümmögni, ahogy a nyaralótulajdonosok a háztetőkre és az ablakokba zuhant fatörzseket aprítják majd, az út pedig tele lesz narancssárga katonasági teherautókkal.

A vihar elcsitult, és úgy tűnt, nem is kezd újabb támadásba. Steffet és Billyt otthagyva az ágyban felmentem, és bekukkantottam a nappaliba. Az üvegajtó kitartott. A panorámaablak helyén viszont csak tátongó lyuk volt, a kiálló üvegdarabokat nyírfalevelek díszítették. Annak az öreg fának a lombkoronájából származtak, amely az alagsor bejáratánál állt, amióta csak az eszemet tudom. Most, hogy a fa szobába látogató csúcsával néztem farkasszemet, megértettem Steff kifakadását. Ettől valóban nem lett jobb a helyzet. Mindig is szerettem ezt a fát. Hány kemény téli hadjáraton van már túl, mint a tópart egyetlen, láncfűrészemtől megkímélt túlélője! A szőnyegre hullott, nagy üvegcserepek visszatükrözték a gyertyafényt. Szólnom kell Steffnek és Billynek. Most talán majd felhúzzák a papucsukat. Reggelente előszeretettel járkálnak mezítláb a házban.

Újra lementem. Mindhárman a vendégágyban aludtunk, Billy volt középen. Álmomban láttam, ahogy Isten átsétál a tó másik oldalán lévő Harrisonon; olyan hatalmas volt, hogy deréktól fölfelé az ég tiszta kékjébe veszett. Hallottam, ahogy a talpa alatt ropogva hasadnak szilánkokra a fák, és az egész erdőt a lábnyomai mintájára alakítja. Megkerülte a tavat, és a bridgtoni oldal felé, vagyis felénk tartott: mögötte minden, ami azelőtt zöld volt, piszkosszürkévé vált, és az összes házat, villát és nyaralót villámhoz hasonló, bíbor-fehér lángok borítottak, aztán pedig mindent elfedett a vastag, ködhöz hasonló füst.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarorszag Kft.

Készítette Hársfai László

Felhasznált betűtípusok:

Droid Serif – Apache License 2.0