Szepes Mária

PÖTTYÖS PANNI

az idővonaton

Móra Könyvkiadó

Tartalom

VIHAR

A MEGSZELÍDÍTETT GÖMBVILLÁM

SZERAMISZ APÓ BIRODALMA

VÉDETT TERÜLET

AZ ÉNEKLŐ FA

FÉNY ÉS ÁRNYÉK

AZ ÉLET VIZE

A NAGY ROHANÁS

A MŰVILÁG

A KIS FELTALÁLÓK

SEHOLSE NÉNI

RIADÓ

SZÖVETSÉGESEK

A BOLDOG KIKÖTŐ

VIHAR

Pöttyös Panni már a második osztályt végezte Kockás Petivel és Matyi Tamással együtt. Bizony az eltelt idő óta megnőtt, meg is változott kissé. Az iskola közel volt a tömbházhoz, amelyben laktak, nagymamájának, Imamának nem kellett érte mennie, hiszen a két fiú vigyázott a kislányra. Panni persze csak nevetett két „testőrén”, mert szerinte inkább ő viselte gondjukat. Matyi Tamás még mindig az a félénk, sovány kisfiú volt, mint amilyennek Panni a Pöttyös óvodában megismerte; régi pajtása, Kockás Peti pedig változatlanul hetvenkedett, de hamar beijedt, ha komoly bajba keveredett. Matyi Tamás akármennyire is bemagolta otthon a leckéjét, amikor az osztályban felelésre szólították, a feje olyan lett, mintha kimosták volna, semmire nem emlékezett. Csak dadogott, hebegett, vagy meg se tudott szólalni. Kockás Peti persze csúfolta érte, hogy amint beül a padjába, „lenyeli a nyelvét”! – Nem igaz! – kiáltotta Matyi Tamás az udvaron elvörösödve, és kinyújtotta a nyelvét, amennyire csak tudta. Kockás Peti utánozta.

– Beee! Az én nyelvem hosszabb!

Azután lökdösődni kezdtek. Panni alig tudta szétválasztani őket. Bezzeg nem hetvenkedett és csúfolódott Kockás Peti egy viharos, tavaszi napon. Óriási felhőszakadás zúdult rájuk, éppen akkor, amikor félúton voltak hazafelé. Vakító villámok szelték át az eget. Hatalmas dörgések csattantak fölöttük. Nem volt hová menekülniük.

– Fussunk! – kiáltotta Kockás Peti, és előrefutott. Matyi Tamás megfogta Panni kezét, úgy szaladtak együtt.

– Fa alá ne álljunk, mert belénk csap a villám! – dideregte Matyi Tamás.

– Nincs is itt fa! És villámhárító van a háztetőkön! – nyugtatta Panni. Egyszerre mind a három gyerek megtorpant. Most már Kockás Peti is ott volt Panni mellett. Szorosan hozzásimult. Panni érezte, hogy egész testében reszket. Nem is volt mindennapi látvány, amelytől lábuk a földbe gyökerezett. Még a hajukra, vállukra verődő, borsónyi jégszemeket sem érezték miatta.

Nem messze tőlük óriási tűzgömb lebegett. Mindhárman látták. A gömb egyre lejjebb ereszkedett. Nekiment egy villanyoszlopnak, az eltört, mint egy gyufaszál, és ledőlt a földre. A tűzgömb közeledett hozzájuk.

– Anyuuuuu! – sírta el magát Kockás Peti. Nem mozdultak.

A lebegő tűzgömb meggondolta magát. Föllebbent a magasba, és hirtelen eltűnt.

Kockás Peti vadul rohanni kezdett, orra bukott, felállt, továbbrohant. Panni nem engedte el Matyi Tamás kezét, amíg haza nem értek.

– Mi lehetett ez? – kérdezte Panni Imamától otthon, akinek elmesélte a kalandjukat. Imama rögtön levetkőztette, testét végigdörzsölte puha törülközővel, és hársfateát itatott a kislánnyal.

– Valószínűleg gömbvillámot láttatok – magyarázta. – A mi szobánkban is megjelent egyszer kislány koromban. Átlebegett a másik szobába, azután a szomszédunkba, és ott porrá zúzott egy nagy, nehéz tölgyfa szekrényt. Pedig nem is volt odakint olyan nagy vihar.

– Mi az a gömbvillám? – firtatta Panni a teáját szürcsölgetve.

– Senki sem tudja pontosan. Csak azt észlelik, hogy váratlanul megjelenik, és eltűnik. Hatalmas energia rejlik benne, ami néha igen nagy károkat okoz. Sok tudós figyeli már, és gyűjti az adatokat róla. Lehet, hogy egyszer hasznos célokra is fel tudják majd használni a benne rejlő, titokzatos erőt.

– Nagyon érdekes – tűnődött Panni hangosan. – Mi lett volna, ha bennünket vesz célba, hozzánk ér, mint a villanyoszlophoz és a tölgyfa szekrényhez?

– Szerencsére nem ért hozzátok! – Imama egy pillanatra magához szorította a kislányt. Panni ebből megértette, hogy Imama nagyon féltette őket egy ilyen rejtelmes, veszedelmes gömbvillámtól. Panni nem is tudta elűzni a gondolataiból, még lefekvéskor sem. Lehunyt szeme mögött is látta a levegőben lebegő, tüzes gömböt. Vajon hová tűnt?

Elalhatott közben, de most hirtelen felébredt.

A MEGSZELÍDÍTETT GÖMBVILLÁM

Sötét szobája falán fénysávok utaztak. Távoli mennydörgést hallott. Félni kezdett. Nem volt jó ébren feküdni a sötétben. Felkeltse Imamát? Azt mondja neki, megszomjazott és…

De már nem volt rá ideje. Bizonyos volt benne, hogy nem alszik. Nem álmodik. Még az esőcseppek halk kopogását is hallotta a párkányon.

A szobát üde esőszag töltötte meg, villámok szisszentek kékesen. A mennydörgés egyre halkult. Panni hirtelen meglátta az áttetszőn, élesen csillogó gömbformát az ágya lábánál. Annyira meglepődött, hogy sikoltani sem tudott. A szikrázó gömb egyszerre ráereszkedett, s ő már a belsejében volt. Úgy érezte, nagyon könnyű lett. Halk szélzúgás vette körül. Az üde esőszagot még mindig élvezettel szívta be.

A furcsa az volt, hogy nem ijedt meg, nem kiáltott, nem hívta segítségül Imamát. Nyugtató, simogató csitítgatás hallgattatta el, de lehet, hogy csak képzelte a szavakat, amelyek a feje belsejében hangzottak:

– Csönd! Ne félj! Nem történik semmi bajod! A gömböt áramlatok vették körül. Színek, formák villantak el mellette, sokkal gyorsabban, mint amikor expresszvonaton utazott, s kinézett az ablak előtt rohanó fákra, házakra. A gömb óriási sebességgel száguldhatott valahová. Elnyúló foltok vetültek rá, tűntek el, fény és árnyék közegébe hatoltak, de Pannit mégis csend és kellemes, jó nyugalom vette körül. „Vajon hová megyünk?” – merült fel benne halványan. Ugyanolyan távoli felelet érkezett gondolatára: – Már legalább kétszáz évet megtettünk. Nemsokára hozzám érkezel.

– Hová? – csodálkozott Panni.

– A holnap állomására. Háromszáz évet utazol az idővonatodon. Így nevezed, nem? – Ila néni nevezte így. Ila néni, aki ott lakott a házban, és annyira szerette őt. Ila néni, szegény már… – Tudom, figyeltelek benneteket.

– Hogyan figyeltél?

– Egy szerkezeten át, amellyel a múltba lehet látni.

Pannin halvány nyugtalanság vett erőt, de nem tudta elnyomni kellemes, langyos, lebegő érzését. Csak a kíváncsisága maradt élénk.

– Te ki vagy?

– Nem ismersz. Több mint kétszáz évvel később születtem nálad.

A háromszázadik év állomásán várlak. – Miért figyeltél engem és Ila nénit?

– Nagyon sok mindent tudtam meg rólatok, háromszáz évvel ezelőtti emberekről, de eddig csak növényeket sikerült szereznem tőletek, meg kedves, szelíd állatokat, amilyeneket nemigen lehet már találni.

– Én szeretem az állatokat! – tört ki Panniból.

– Tudom. Azért ültettelek rá az én külön idővonatomra!

– Mert szeretem az állatokat? – álmélkodott egyre jobban Panni. – Igen. Szükségem van egy kedves, okos kislányra. Olyanra, amilyen te vagy. – Minek?

– Majd meglátod.

– De hiszen ez nem is vonat! – Nem ám!

– Hanem micsoda?

– Egy megszelídített gömbvillám. A ti időtökben még alig tudtak róla valamit. Legfeljebb annyit, hogy borzasztó nagy energiát hordoz, és mindent összetör, ami az útjába kerül. Ma ezt az erőt másra használjuk. Nem rombolásra, hanem időutazásra. Így teljesen ártalmatlan. Érzed?

Panni alig tudott szóhoz jutni az ámulattól. – Igen – mondta halkan.

SZERAMISZ APÓ BIRODALMA

Valóban nagyon furcsa volt e suhogó burokban az eső- és virágillatú lebegés. Panni nem is gondolt rá, hogy be van zárva. Nem kívánt máshol lenni.

A homályosan tejszerű, elrohanó színek közé ágyazott gömb hirtelen kitisztult, kristályosan áttetsző lett. S mintha megállt volna. Könnyű buborékként leereszkedett valahová, és… szétpattant. Nyoma se maradt.

De micsoda fölséges helyen találta magát Panni! Szinte elszédült tőle. Óriási fák bólogattak felé, tele virágfürtökkel, amelyek szirmai hópelyhekként szálldostak a selymes levegőben. Szelíd szellő simogatta az arcát. Fényes, puha fűszőnyegen állt. Füléhez egészen különös, éneklő hangú vízcsobogás ért. A madárdal is más, ezüstösebb volt. Rögtön észrevette, hogy ebben a tündéri világban, a bokrok, virágok között állandó, rejtélyes nyüzsgés, motozás folyik. Kacagásszerű trillákat, sercegő-percegő, nyüszítő, vidám állathangokat, makogást, barátságos, mély dörmögést, dorombolást, mekegést hallott. Öröm zsongta körül. Neki szól ez a köszöntés?

– Ki másnak? – Olyan közelről szólt most már hozzá a hang, hogy összerezzent tőle. – Tetszik neked ez az én védett kis édenkertem? Panni akkor vette észre, hogy áll mögötte valaki. Hirtelen megfordult. Szeramisz apó volt. Ilyen furcsa embert még sose látott, mégsem félt tőle. Mulatságos és kedves volt. Kopaszsága csillogott a ráömlő, aranyló napfényben. Csupa ránc arca kópésan nevetett, és vidámsága Pannira is átragadt. Szeramisz apó sovány testét bő, különböző színekben játszó köpeny borította. Hogy honnan tudta a nevét? Fogalma sem volt róla, mégis bizonyos volt benne. És az is különösnek tűnt, hogy Szeramisz apó valahogy emlékeztette Rónai bácsira, öreg ezermester barátjukra, aki csodálatosan tudott barkácsolni, és ő, Panni, Kockás Peti után a második kisinasa volt a műhelyében. Érdekes, mert Szeramisz apó tulajdonképpen nem hasonlított Rónai bácsira, és mégis…